Ficior  Motivare 

Ficior 

R O M Â N I A
ÎNALTA CURTE DE CASAŢIE ŞI JUSTIŢIE
Secţia Penală

Decizia nr. 102/A/2017
Şedinţa publică din data de 29 martie 2017

Deliberând asupra apelurilor de faţă, în baza lucrărilor din dosar, constată următoarele:

Prin Sentinţa penală nr. 58/F din 30 martie 2016 Curtea de Apel Bucureşti, secţia a II-a penală, a respins cererea inculpatului A. privind schimbarea încadrării juridice a faptei, în infracţiunea prevăzută de art. 2314 alin. (1) şi (3) C. pen. de la 1936, cu aplicarea art. 5 C. pen.

A încuviinţat cererea formulată de Ministerul Public privind schimbarea încadrării juridice a faptei pentru care a fost trimis în judecată inculpatul A.

În baza art. 386 alin. (1) C. proc. pen., a schimbat încadrarea juridică a faptei inculpatului A. din infracţiunea prevăzută de art. 439 alin. (1) lit. j), cu) aplicarea art. 5 C. pen., în infracţiunea prevăzută de art. 358 alin. (1) şi (3), cu aplicarea art. 41 alin. (2) C. pen. de la 1968, astfel cum acest cod a fost în vigoare, în perioada cuprinsă între modificările aduse prin Decretul-lege nr. 6/1990 şi Legea nr. 140/1996, cu aplicarea art. 5 C. pen.

În baza art. 358 alin. (1) şi (3), cu aplicarea art. 41 alin. (2) C. pen. de la 1968 (astfel cum dispoziţiile au fost în vigoare în perioada cuprinsă între modificările aduse prin Decretul-lege nr. 6/1990 şi Legea nr. 140/1996), cu aplicarea art. 5 C. pen., a condamnat pe inculpatul A., la pedeapsa de 20 de ani închisoare, pentru infracţiunea de tratamente neomenoase.

A interzis inculpatului, în baza art. 65 C. pen. de la 1968, drepturile prevăzute de art. 64 alin. (1) lit. a), b), c) şi e) din acelaşi cod, pe o perioadă de 7 ani, ca pedeapsă complementară, după executarea pedepsei principale a închisorii sau considerarea acesteia ca fiind executată.

În baza art. 67 alin. (1) şi (2) C. pen. de la 1968, a dispus degradarea militară a inculpatului, ca pedeapsă complementară.

A interzis inculpatului, în baza art. 71 C. pen. de la 1968, drepturile prevăzute de art. 64 alin. (1) lit. a), b), c) şi e) din acelaşi cod, pe perioada executării pedepsei principale a închisorii, ca pedeapsă accesorie.

În conformitate cu art. 7 alin. (1) şi art. 4 alin. (1) din Legea nr. 76/2008, modificată, a dispus prelevarea de probe biologice de la inculpat, în vederea introducerii profilului genetic al acestuia în Sistemul Naţional de Date Genetice Judiciare.

A admis în parte acţiunile civile formulate de părţile civile B., C., D., E., F., G., H. şi I.

A obligat inculpatul în solidar cu părţile responsabile civilmente Statul Român (reprezentat prin Ministerul Finanţelor Publice), Ministerul Afacerilor Interne şi Administraţia Naţională a Penitenciarelor să plătească părţii civile E., suma de 20.000 euro, părţii civile B., suma de 40.000 euro, părţii civile C., suma de 70.000 euro, părţii civile D., suma de 30.000 euro, părţii civile F., suma de 40.000 euro, părţii civile G., suma de 40.000 euro, părţii civile H., suma de 40.000 euro şi părţii civile I., suma de 30.000 euro, în echivalent în RON, la cursul oficial de schimb al BNR din ziua plăţii, cu titlu de daune morale.

A luat act că prin încheierea din 10 decembrie 2015, s-a respins cererea formulată de numitul J., privind constituirea sa ca parte civilă în cauză.

A luat act că prin încheierea din 28 aprilie 2015, s-a luat act de renunţarea la cererea de constituire ca parte civilă în cauză a numitului K.

În baza art. 404 alin. (4) lit. c) C. proc. pen. a menţinut măsura asiguratorie a popririi asupra pensiei inculpatului, astfel cum a fost dispusă prin încheierea din 16 octombrie 2015, pentru garantarea plăţii despăgubirilor şi a cheltuielilor judiciare, până la concurenţa sumei de 310 000 euro (în echivalent în RON la cursul oficial al BNR, la data plăţii despăgubirilor) şi a sumei stabilite cu titlu de cheltuieli judiciare.

În baza art. 274 alin. (1) şi (3) C. proc. pen., a obligat inculpatul în solidar cu părţile responsabile civilmente la plata sumei de 22.000 RON, cheltuieli judiciare avansate de stat, pentru soluţionarea prezentei cauze.

Onorariul parţial cuvenit avocatului desemnat din oficiu, în sumă de 200 RON a dispus să fie suportat din fondurile Ministerului Justiţiei.

Pentru a hotărî astfel, instanţa de fond a reţinut următoarele:

Prin Rechizitoriul Parchetului de pe lângă Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie, nr. 576/P/2013 din data de 11.08.2014, a fost trimis în judecată inculpatul A., pentru săvârşirea infracţiunii contra umanităţii prevăzută de art. 439 alin. (1) lit. j), cu aplicarea art. 5 C. pen.

S-a arătat acuzaţia formulată împotriva inculpatului şi circumstanţele, descrise în actul de inculpare:

La data de 18 septembrie 2013, Institutul de Investigare a Crimelor Comunismului şi Memoria Exilului Românesc a formulat un denunţ împotriva inculpatului A., fost comandant al Coloniei de Muncă Periprava, sub aspectul comiterii infracţiunii de genocid, întrucât, acesta, în perioada 1958 - 1963 a instituit un regim de exterminare a deţinuţilor politici aflaţi în executarea pedepselor privative de libertate în colonia de muncă. În perioada 1.08.1958 - 1.10.1960, A. a îndeplinit funcţia de locţiitor al comandantului, cu atribuţii de pază şi regim iar în perioada 1.10.1960 - 1.11.1963, a fost comandant al coloniei de muncă Periprava.

S-au făcut referiri la regimul comunist din România, în perioada anilor 1948 - 1964.

În rechizitoriu, pentru justa înţelegere a fenomenului represiv instaurat în România în perioada 1948 - 1964, au fost relatate evenimentele interne şi internaţionale care au condus la instaurarea monopolului politic al Partidului Comunist.

România a intrat în sfera de influenţă sovietică odată cu ocuparea teritoriului naţional de către Armata Roşie, după actul de la 23 august 1944, prin care Regele Mihai a declarat unilateral, încetarea operaţiilor militare împotriva Aliaţilor şi trecerea României de partea coaliţiei antihitleriste. În perioada ce a urmat loviturii de stat de la 23 august 1944, Uniunea Sovietică a acţionat sistematic prin intermediul trupelor Armatei Roşii şi sub presiunea Partidului Comunist, sub pretextul epurării societăţii româneşti de elementele fasciste, pentru sovietizarea României şi desfiinţarea instituţiilor democratice. În acest sens, şi-a adus contribuţia şi Înaltul Comandament Aliat, controlat de sovietici, care avea drept scop trecerea României în sfera de influenţă a URSS, sub pretextul asigurării ordinii în spatele frontului. În realitate, Comisia Aliată de Control a funcţionat ca un supraguvern al României, executivul român fiind obligat să îndeplinească toate instrucţiunile date de acest comandament. Campania derulată a avut drept scop obţinerea controlului asupra instituţiilor statului, infiltrarea susţinătorilor PCR în funcţii de răspundere şi epurarea celor cu opţiuni politice.

Convenţia de Armistiţiu a deschis porţile imixtiunii sovietice în atribuţiile organelor de drept autohtone şi a favorizat acţiunile comuniştilor împotriva oponenţilor politici, sub pretextul pedepsirii criminalilor de război. Sub acest pretext au fost arestaţi, la presiunea sovieticilor, ofiţeri ai armatei regale, care luptaseră pe frontul de Est, foşti legionari, cetăţeni români de naţionalitate germană şi maghiară, o parte din ei fiind reţinuţi şi internaţi în centre de internare.

S-a mai arătat că Partidul Comunist Român, scos în afara legii la 19 decembrie 1924, a crescut exponenţial în perioada 1944 - 1948 şi încă de la primul cabinet L. (23 august 1944 - 2 noiembrie 1944), alcătuit, în principal, din militari, PCR deţinea portofoliul cheie al justiţiei, astfel încât, au fost realizate epurări, arbitrar şi abuziv, în rândul angajaţilor Ministerului de Interne şi ai Armatei. Partidul Comunist Român s-a asociat cu Partidul Social Democrat formând Frontul Naţional Democrat, care, a reprezentat un factor de presiune şi destabilizare a ordinii de drept.

La conducerea statului, în perioada următoare, s-au succedat mai multe guverne iar la data de 6 martie 1945 Regele Mihai l-a numit pe M. premier. Guvernul condus de acesta, controlat de comunişti, a accelerat tranziţia spre regimul de democraţie populară şi pentru a păstra aparenţa unui guvern democratic, în acesta erau cooptaţi şi disidenţi liberali şi ţărănişti, portofoliul Ministerului de Externe fiind acordat lui N. Noul prim ministru a anunţat intenţia de a epura din viaţa publică, a celor care erau consideraţi fascişti, ceea ce a condus la numeroase abuzuri împotriva celor cu convingeri anticomuniste, sute de ofiţeri fiind victime ale acestui prim val de arestări. O., noul ministru de interne a ordonat reorganizarea Poliţiei, Siguranţei, Jandarmeriei şi Corpului Detectivilor, respectivele structuri fiind infiltrate cu agenţi sovietici şi simpatizanţi comunişti. În sistemul judiciar au fost demişi peste 1000 magistraţi, aceştia fiind înlocuiţi cu activişti comunişti, însărcinaţi cu falsificarea actului de justiţie.

Din cauza abuzurilor guvernului, Regele Mihai a încercat să provoace demisia cabinetului M., rupând relaţiile cu guvernul iar apoi, în urma conferinţei de la Moscova, acceptând cooptarea în guvern a doi reprezentaţi ai PNL şi PNŢ. După ratificarea tratatului de pace de către Marea Britanie, măsurile represive au afectat o populaţie tot mai numeroasă. Chiar şi ministrul de externe, N. a condamnat excesele acestui guvern, arestările preventive, tratamentul arestaţilor şi condamnaţilor politici. După ratificarea tratatului de pace de către SUA, regimul a demarat un atac concertat asupra Partidului Naţional Ţărănesc, liderilor ţărănişti fiindu-le propusă plecarea din ţară, pentru a lupta din exil împotriva comunizării ţării. În aceste condiţii, 12 lideri ţărănişti, în frunte cu P., s-au pregătit să plece din ţară în mod clandestin, cu avionul de la Tămădău spre Turcia, cu destinaţia finală Franţa. Întreaga acţiune era însă o capcană pregătită de Siguranţa Comunistă, la ordinele lui O., ministrul de interne şi creată cu scopul de a compromite Partidul Ţărănesc. În dimineaţa zilei de 14 iulie, cei 12 lideri au fost arestaţi şi apoi supuşi torturilor, alături de alţi lideri ţărănişti, care rămăseseră în ţară şi care au fost şi ei reţinuţi, inclusiv Q. Partidul Ţărănesc a fost scos în afara legi, treptat fiind destructurate şi celelalte formaţiuni politice, punându-se capăt sistemului pluralist din România. La procesul ce a avut loc, în perioada 29 octombrie - 11 noiembrie 1947, Q., P. şi ceilalţi au fost condamnaţi pentru activităţi criminale împotriva statului, la temniţă grea pe viaţă şi respectiv pedepse cu închisoarea deosebit de aspre iar în întreaga ţară au fost arestaţi mii de membri simpatizanţi ai PNŢ.

S-a precizat că la 5 decembrie 1947, organele judecătoreşti au trecut sub control politic.

La 30 decembrie 1947, printr-o lovitură de stat, s-a modificat forma de guvernământ, fiind instaurată Republica Populară Română. În anul 1948 a fost votată o nouă Constituţie, scrisă după cea sovietică din anul 1936 iar libertăţile civile au fost afectate. Noul Partid Muncitoresc Român şi-a asigurat controlul asupra instituţiilor Republicii Populare Române, renunţându-se la separarea puterilor în stat. Organele puterii de stat au devenit Marea Adunară Naţională, Consiliul de Miniştri, organele locale şi cele judecătoreşti.

Cea de-a doua Constituţie a Republicii Populare Române din anul 1952, prevedea explicit implementarea unei politici de îngrădire şi eliminare a elementelor capitaliste precum şi rolul de conducător al Partidului Comunist. Rolul justiţiei era acela de a apăra regimul de democraţie populară şi cuceririle oamenilor muncii. Noul cadru legislativ a permis un asalt asupra proprietăţii private, prin naţionalizarea întreprinderilor industriale, de transport, a băncilor, societăţilor de asigurări, precum şi colectivizarea pământurilor. Zeci de mii de oameni (80.000 de ţărani) care s-au opus acestor măsuri au fost încarceraţi.

Controlul societăţii s-a făcut cu ajutorul supravegherii atente a tuturor materialelor destinate publicului larg, fiind instituită o cenzură strictă, până la eliminarea cărţilor necorespunzătoare din biblioteci şi librării. Învăţământul a fost adaptat cerinţelor ideologice, fiind realizate epurări ale cadrelor didactice şi fiind modificate programa şcolară şi manualele. Libertatea religioasă a fost restrânsă iar interzicerea Bisericii Romano-Catolice a condus la arestarea, anchetarea şi condamnarea abuzivă a mii de preoţi, călugări şi credincioşi.

După instaurarea regimului comunist, conducerea politică a iniţiat un adevărat program de anihilare a oricărei forme de opoziţie, mijlocul utilizat pentru îndepărtarea tuturor celor care se manifestau critic la adresa noului regim fiind condamnarea pentru infracţiuni politice şi încarcerarea lor în penitenciare, lagăre şi colonii de muncă. Investigarea, judecarea şi condamnarea pentru infracţiuni politice exceda sistemului judiciar şi intra, indirect în atribuţiile Securităţii Poporului, care făcea parte din conducerea executivă a statului. De la înfiinţarea sa, din anul 1948, securitatea a reprezentat principalul instrument aflat la dispoziţia regimului comunist iar prin intermediul securităţii regimul comunist s-a menţinut la putere 41 de ani.

Securitatea a menţinut controlul asupra populaţiei prin teroare iar etapa 1948 - 1964 a fost marcată de eliminarea oponenţilor şi obţinerea obedienţei prin inocularea fricii în rândul cetăţenilor, componentă fundamentală a actului de poliţie politică. Rolul oficial a securităţii era acela de a apăra cuceririle democratice şi de a asigura securitatea Republicii Populare Române împotriva uneltirii duşmanilor interni şi externi, organele de securitate fiind singurele abilitate să instrumenteze infracţiunile care primejduiesc regimul democratic şi securitatea poporului. Securitatea a folosit mijloace brutale pentru eliminarea opozanţilor politici iar apărarea regimului de democraţie populară s-a făcut prin încălcarea drepturilor şi libertăţilor înscrise în Constituţiile comuniste. Investigarea infracţiunilor politice se făcea de către securitate iar judecata reprezenta o procedură formală în urma căreia era emisă hotărârea de condamnare.

Cu privire la legislaţia represivă s-a precizat că dat fiind faptul că regimul comunist a fost impus prin teroare şi violenţă, prin încălcarea drepturilor omului, au existat două categorii de legislaţie represivă: cu caracter public şi cu caracter secret. Actele legislative au fost redactate şi puse în aplicare cu scopul de a conduce o adevărată campanie de anihilare a anumitor categorii sociale, vizate pentru detenţie politică: membrii partidelor istorice, membrii sau simpatizanţi ai Mişcării Legionare, funcţionari ai Siguranţei, foşti primari, prefecţi, senatori, deputaţi, miniştri, membri ai grupărilor anticomuniste, ţărani care s-au opus colectivizării.

Esenţial pentru politica de represiune a fost art. 4 din C. pen. de la 1948 care prevedea că, legile care prevăd măsuri de siguranţă se aplică şi infracţiunilor comise anterior punerii lor în vigoare, încălcarea principiului neretroactivităţii legii permiţând regimului comunist să emită hotărâri împotriva celor consideraţi duşmani ai poporului, din cauza acţiunilor întreprinse înainte de instaurarea regimului de democraţie populară. Art. 207 - 218 din C. pen. de la 1948, privind crime şi delicte contra siguranţei interioare a statului au fost principalele instrumente folosite în lupta împotriva opoziţiei. Dintre acestea, unul dintre instrumentele predilecte ale regimului era art. 209 C. pen., care incrimina uneltirea contra ordinii sociale. Iniţial, uneltirea nu a fost considerată o crimă, ci un delict, ceea ce presupunea doar închisoare corecţională, o formă de detenţie mai uşoară, fiind socotite delicte de uneltire contra ordinii sociale: propovăduirea prin viu grai a schimbării formei de guvernământ, propaganda pentru răsturnarea violentă a ordinii în stat, constituirea de asociaţii secrete în acest scop, stabilirea de legături cu persoane şi asociaţii din străinătate, în scopul uneltirii, iniţierea şi participarea la organizaţii de tip fascist, politice, militare şi paramilitare, respectiv propaganda în favoarea acestora.

S-a mai arătat că la 14 ianuarie 1950, prin Decretul nr. 6 au fost înfiinţate coloniile de muncă, iar la art. 1 acest decret prevedea că, pentru reeducarea elementelor duşmănoase RP Române şi în vederea pregătirii şi încadrării în viaţa socială, în condiţiile democraţiei populare şi construirii socialismului se înfiinţează unităţi de muncă, unde urmează să fie internaţi cei care prin faptele lor, direct sau indirect, primejduiesc sau încearcă să primejduiască regimul de democraţie populară, îngreunează construirea socialismului în R.P.Română, precum şi cei care în acelaşi mod, defăimează puterea de stat sau organele sale.

În baza acestui decret, la 3 aprilie 1950, R., ministrul adjunct al Ministerului Afacerilor Interne a semnat Ordinul nr. 100 care aducea precizări referitoare la categoriile socio-politice, pretabile a fi internate. Potrivit art. 2 - elemente duşmănoase, puteau fi internate în unităţile de muncă, persoanele care prin faptele sau manifestările lor, direct sau indirect primejduiesc sau încearcă să primejduiască regimul de democraţie populară, îngreunează sau încearcă să îngreuneze construirea socialismului în România, precum şi cei care în acelaşi mod, defăimează puterea de stat sau organele sale -Partidul Comunist, Securitatea, Miliţia şi Tribunalele, dacă aceste fapte nu constituie sau nu pot constitui prin analogie infracţiuni; condamnaţii pentru infracţiuni împotriva Republicii Populare Române care la expirarea pedepsei nu se dovedesc reeducaţi. Toate aceste categorii de persoane puteau fi internate în unităţile de muncă pe o perioadă cuprinsă între 6 luni şi 2 ani. Durata internării putea fi redusă sau prelungită în funcţie de rezultatele reeducării fără a depăşi 5 ani. Trimiterea în unităţile de muncă se făcea prin decizie a Ministerului de Interne.

S-a menţionat faptul că urmare a ascuţirii luptei de clasă, unităţile de muncă au fost transformate în colonii de muncă, prin HCM nr. 1554/22 august 1952. Au fost identificate, totodată, pe baza ideologiei marxist leniniste, noi categorii de persoane care sabotau în mod organizat măsurile Guvernului şi Partidului de întărire a dictaturii proletariatului şi construirea cu succes a socialismului. Pentru o mai bună supraveghere a lor precum şi pentru a curăţi cele mai importante centre vitale ale ţării de elemente duşmănoase, s-a hotărât internarea lor în coloniile de muncă. Astfel, urmau să fie internaţi, faţă de categoriile deja menţionate în Decretul din 6 ianuarie 1950, toţi cei care lansează sau răspândesc zvonuri alarmiste, tendenţioase şi duşmănoase, ascultă şi difuzează propagandă deşănţată a posturilor de radio imperialiste, toţi cei care înjurau Partidul Muncitoresc Român şi conducătorii săi precum şi pe cei ai Uniunii Sovietice şi ai ţărilor de democraţie populară, toţi cetăţenii români care întreţin relaţii de prietenie cu legaţiile imperialiste şi frecventează manifestările propagandistice ale acestor legaţii. În această categorie au fost incluse toate persoanele care participau la activităţile culturale organizate de ambasadele occidentale sau care împrumutau cărţi de la bibliotecile consulatelor străine, altele decât cele ale statelor comuniste. Mai erau menţionaţi cei care îndemnau la manifestări rasiale şi şovine, care instigau la nesupunere faţă de măsurile luate de guvern şi care refuzau să le aplice, în special acele măsuri care se refereau la Gospodăriile Agricole de Stat, întovărăşiri, colectări, persoanele care aveau un trecut reacţionar, foştii proprietari de fabrici şi pământ care deţineau funcţii de răspundere şi care erau delăsători în muncă, cei care făceau prozelitism, persoanele care transmiteau prin corespondenţă internă sa externă ştiri tendenţioase, alarmiste şi duşmănoase, foştii membri ai partidelor fasciste şi ai celor burghezo-moşiereşti, foştii ofiţeri ai armatei regale, ai Serviciului Special de Informaţii, ai Siguranţei şi Poliţiei, foştii condamnaţi pentru trecerea frauduloasă a frontierei începând cu anul 1945, chiaburii sabotori, rudele trădătorilor şi spionilor, sau ale celor care au fugit peste graniţă începând cu anul 1945, recidiviştii cu condamnări mai mari de 3 ani care reprezentau un pericol pentru liniştea şi siguranţa oamenilor muncii.

Prin această Hotărâre, durata internărilor a fost stabilită între 6 luni şi 5 ani, iar internarea administrativă a persoanei se făcea printr-o decizie a unei comisii speciale din cadrul Ministerului de Interne, pe baza propunerii Securităţii şi Miliţiei.

În perioada 1950 - 1954 au fost internate în coloniile de muncă 22.077 persoane.

S-a arătat că o modificare legislativă importantă în această perioadă este cea care se referă la denunţ, prin Decretul nr. 469/1957 fiind extinsă incriminarea omisiunii de denunţ şi asupra celor care nu denunţau actele de uneltire contra ordinii sociale, prevăzute de art. 209. Prin Decretul nr. 318/1958, s-a stabilit ca erau culpabili de omisiune de denunţ cei care nu aduceau la cunoştinţa organelor competente, pregătirea actelor de subminare a economiei naţionale sau sabotaj, pedeapsa fiind şi ea majorată, anume închisoarea corecţională de la 3 la 10 ani, în aceste condiţii incriminarea omisiunii de denunţ fiind extinsă asupra nedenunţării tuturor infracţiunilor cu caracter politic.

Aplicarea tuturor acestor măsuri, dar şi a Decretului nr. 89/1958 şi a HCM nr. 282/5 martie 1958, care prevedeau arestarea tuturor foştilor membri ai Gărzii de Fier, au condus la creşterea exponenţială a numărului deţinuţilor politici. În numeroase cazuri, acuzaţia de legionarism nu era dovedită cu probe concrete, fiind însă folosită pentru încarcerarea opozanţilor regimului comunist. În anul 1955 statisticile indicau un număr de 6406 persoane închise pentru delicte contra securităţii statului, în decembrie 1958, existau 10.125 persoane închise iar în ianuarie 1960, 17.613 persoane. A existat un val de represiune politică masivă începând cu vara anului 1958, iar după anul 1960 regimul comunist a luat anumite măsuri menite să scadă numărul deţinuţilor politici.

O parte din actele normative de tip represiv au fost secretizate deoarece contraveneau Constituţiei, care prevedea respectarea anumitor drepturi fundamentale ale cetăţeanului. Astfel, art. 30 din Constituţie prevedea că, nimeni nu poate fi condamnat şi ţinut să execute o pedeapsă decât în baza hotărârii judecătoreşti, pronunţate în conformitate cu legea. În consecinţă, sute de mii de oameni au fost afectaţi de hotărârile arbitrare ale regimului, aceştia fiind trimişi în lagăr, deportaţi, trimişi în domiciliu obligatoriu sau supuşi confiscării bunurilor fără să aibă dreptul de a se apăra în instanţă. Aceste măsuri represive au fost îndeobşte folosite mai ales pentru trimiterea în coloniile de muncă, fără proces a unor oameni consideraţi de regim ca fiind elemente periculoase iar faţă de largheţea actelor normative, oricine putea fi supus acestor măsuri. Actele normative nu prevedeau şi posibilitatea unor căi de atac la îndemâna celor care s-ar fi considerat nedreptăţiţi.

Cu privire la sistemul penitenciar s-a arătat că în perioada 1956 - 1963, sistemul penitenciar era reglementat prin Decretul nr. 38/1951 privind organizarea Direcţiunii Generale a Penitenciarelor, Hotărârea Consiliului de Miniştri nr. 729/1951, privind organizarea şi funcţionarea Direcţiei Generale a Penitenciarelor, Coloniilor şi Unităţilor de Muncă şi mai multe regulamente adoptate prin ordine sau decizii ale MAI - Regulamentul de Funcţionare a Direcţiei Generale a Penitenciarelor, Coloniilor şi Unităţilor de Muncă din 1952 şi Regulamentul privitor la organizarea pazei interioare şi exterioare a locurilor de detenţie din 1962.

HCM nr. 729/1951 stipula în art. 1 faptul că DGPCUM este organ al Ministerului Afacerilor Interne care asigură executarea pedepselor şi a măsurilor privative de libertate, prin izolarea elementelor periculoase din punct de vedere social, în scopul reeducării lor pentru a deveni elemente folositoare societăţii. Art. 2 prevedea izolarea, ţinerea sub pază şi reeducarea elementelor dăunătoare intereselor poporului muncitor, îndepărtarea pe cale administrativă din societate.

Prin actul normativ menţionat mai sus, s-a înfiinţat o Direcţie Politică în cadrul DGPCUM, condusă în fiecare penitenciar de un locţiitor politic. Direcţia Politică era subordonată Direcţiei Generale Politice din MAI, subordonată, la rândul ei secţiei Administrative Politice a Comitetului Central al PRM. În realitate, Direcţia Politică şi locţiitorul politic dublau ierarhia din cadrul sistemului penitenciar, asigurând partidului un rol crescut în centrele de detenţie, în cele trei direcţii, politică, de cadre şi reeducare. Locţiitorul politic avea o autoritate similară cu a comandantului şi deşi din punct de vedere legal nu avea atribuţii în ceea ce priveşte regimul de detenţie, înfometare, pedepsirea deţinuţilor, lipsa asistenţei medicale, el se implica direct în toate aceste aspecte. Este documentată colaborarea locţiitorilor politici cu securitatea locală, căreia i se înaintau rapoartele cu informaţiile furnizate de reţeaua informativă din penitenciare.

Organizarea sistemului penitenciar era excesiv birocratizată. În anul 1952, DGPCUM s-a divizat în Serviciul Penitenciare şi Direcţia lagăre şi Colonii de Muncă, păstrând subordonarea faţă de MAI iar în octombrie 1953, Serviciul Penitenciare s-a transformat în Direcţia Închisori şi Penitenciare, unificându-se în septembrie 1954 cu Direcţia lagăre şi Colonii de Muncă şi formând Direcţia Penitenciare, Lagăre şi Colonii. În 1956 a devenit Direcţia Generală a Penitenciarelor şi Coloniilor de Muncă.

În anul 1952 a intrat în vigoare Regulamentul de Funcţionare a Direcţiei Generale a Penitenciarelor, Coloniilor şi Unităţilor de Muncă, prin decizie a Ministrului de Interne, în care erau stabilite organigrama, dar şi atribuţiile direcţiilor, serviciilor şi birourilor din cadrul unităţii centrale, între care Direcţia Politică, Direcţia pază şi regim locuri de deţinere, Direcţia cadre, Serviciul educare, Serviciul Sanitar. Conform art. 79 din Regulament, organele exterioare erau: centrele de triere, Serviciul de Coordonare Constanţa, Penitenciarele, Coloniile de muncă şi unităţile productive. Penitenciarele, coloniile de muncă şi unităţile de muncă aveau ca sarcină, conform art. 82, asigurarea pazei deţinuţilor, aplicarea regimului penitenciar sau de internare, în vederea reeducării lor.

S-a arătat că existau centre de triere potrivit art. 80 din Regulament, penitenciare care primeau şi triau condamnaţii şi internaţii şi îi îndrumau către penitenciarele de executare a pedepselor şi coloniile de muncă.

Serviciul de Coordonare Constanţa coordona munca coloniilor de la Canalul Dunărea Marea Neagră, conform ordinelor şi instrucţiunilor primite de la DGPCUM.

Coloniile de muncă erau organe executive, administrative şi operative subordonate DGPCUM, în care deţinuţii condamnaţi sunt supuşi reeducării prin muncă.

Unităţile de muncă erau organe administrative, executive şi operative subordonate DGPCUM, în care îşi fac educaţia prin muncă elementele duşmănoase Republicii Populare Române.

Unităţile productive, atelierele şi fermele erau organizate pe lângă penitenciare, în scopul educării deţinuţilor prin muncă şi însuşirea unei meserii. Conform art. 83 din Regulament, coloniile de muncă funcţionau în subordinea DGPCUM şi erau conduse de director, ajutat de un locţiitor şi trei ajutori directori de serviciu. Potrivit art. 95, alături de aceste funcţii se regăseau funcţiile de Corp pază, Birou Inspecţii, Birou Evidenţă, Birou Producţie, Birou Organizare, Birou Educare, Responsabil Cadre, Birou Contabilitate, Birou Aprovizionare, Birou Administrativ.

Conform dispoziţiilor normative, comandantul lagărului-coloniei era şeful direct al întregului personal al lagărului - colonie. El purta răspunderea totală pentru paza, izolarea, justa aplicare şi îndeplinire a regimului de către condamnaţi, pentru paza şi apărarea lagărului, pentru organizarea scoaterii condamnaţilor la muncă şi a pazei lor, izolarea locurilor de muncă, îndeplinirea normelor de producţie stabilite şi calitatea lucrărilor executate de condamnaţi.

S-a arătat care erau atribuţiile directorului de colonie:

asigura, în cele mai bune condiţii, paza coloniei pentru a preîntâmpina evadările;

asigura lagărul cu inventarul necesar pentru deţinerea şi paza condamnaţilor şi întreţinea în bună stare împrejmuirea zonelor interioare şi exterioare interzise;

primea pe condamnaţi în colonie şi îi deţinea numai în baza hotărârilor judecătoreşti şi numai acea categorie de condamnaţi pentru care e destinat lagărul colonie;

deţinea şi repartiza condamnaţii pe secţii şi barăci, pe termene de pedeapsă;

trecea regulat, săptămânal, prin toate barăcile şi secţiile, cu scopul de a verifica deţinerea şi repartizarea condamnaţilor pe barăci şi camere şi întreba pe condamnaţi dacă au de formulat cereri, reclamaţii adresate administraţiei lagărului;

stabilea zilele în care condamnaţii pot face cereri şi reclamaţii adresate instituţiilor superioare, de partid, Ministerului Afacerilor Interne şi şefului Direcţiei Penitenciare, Lagăre şi Colonii;

organiza îmbăierea condamnaţilor şi dezinfectarea hainelor lor, a camerelor şi barăcilor;

asigura pregătirea şi distribuirea la timp a hranei care se cuvenea condamnaţilor, după normele stabilite;

îi elibera personal din lagăr pe condamnaţi, verificând amănunţit efectuarea formalităţilor, legalitatea actelor de eliberare şi identitatea condamnaţilor;

urmărea şi era exigent faţă de condamnaţi în ceea ce priveşte îndeplinirea regimului stabilit şi a ordinii interioare în barăci, camerele din lagăr, aplica pedepse pentru cei care încălcau regimul;

întreţinea în bună stare utilajele din barăcile de locuit, izolatoarele, carcera şi urmărea starea de curăţenie a acestora;

întocmea un grafic lunar pentru percheziţionarea condamnaţilor, pe barăci, astfel încât, fiecare baracă şi condamnat să fie percheziţionat cel puţin de două ori şi urmărea ca percheziţiile să se facă amănunţit şi în zilele prevăzute în grafic;

asigura organizarea şi efectuarea justă a percheziţiilor individuale ale condamnaţilor nou intraţi în lagărul colonie, întocmirea chitanţelor şi inventarelor pentru lucrurile, obiectele de valoare şi îmbrăcămintea luată de la condamnaţi în timpul percheziţiei şi predarea lor la timp pentru păstrare.

Comandantul lagărului colonie numea personal pe şefii de escortă şi pe militarii pentru escortare şi îi instruia asupra felului în care se făcea escortarea condamnaţilor la muncă şi paza acestora la locurile de muncă, verifica regulat cum se realizau aceste atribuţii. Totodată, comandantul avea datoria să urmărească ca toţi condamnaţii să fie folosiţi la muncă în mod just, numai la lucrările executate de colonie şi care sunt prevăzute în fişele zilnice de producţie, planifica just şi la timp aducerea, aprovizionarea lagărului cu alimentele şi îmbrăcămintea pentru condamnaţi, combustibil şi alte materiale şi utilaje necesare pentru asigurarea muncii normale în lagăr şi controla riguros întrebuinţarea lor justă şi legală.

Era răspunzător de toate întâmplările săvârşite în formaţiune precum evadare, revoltă, greva foamei în masă, decesul condamnaţilor produs în alt mod decât pe cale naturală, incendiu şi altele, lua măsurile necesare pentru lichidarea lor. Aşadar, directorul de colonie coordona activitatea centrului de detenţie şi răspundea de viaţa tuturor celor încarceraţi, mijloacele de subzistenţă fiind plasate la dispoziţia sa.

Atribuţiile locţiitorului directorului de colonie erau reglementate în acelaşi act normativ, acesta se subordona comandantului şi era şeful nemijlocit al întregului personal al lagărului-colonie. Răspundea de organizarea justă a pazei condamnaţilor, paza şi apărarea lagărului, amenajarea împrejmuirii şi a zonelor interzise, a foişoarelor, pentru păstrarea în bună stare a armamentului, muniţiei, pentru pregătirea de luptă şi profesională a personalului din lagăr.

S-a precizat că locţiitorul era obligat:

să organizeze paza condamnaţilor şi escortarea lor, astfel încât să excludă orice posibilităţi de evadare a condamnaţilor, a legăturilor condamnaţilor cu exteriorul precum şi preîntâmpinarea dezordinii, a manifestaţiilor;

să urmărească îndeplinirea regimului stabilit condamnaţilor, justa lor repartizare pe barăci, secţii, starea barăcilor, a zonelor interzise, a iluminatului, semnalizării şi a legăturilor cu posturile;

să verifice ordinea primirii şi predării serviciului de către ajutorul de serviciu al comandantului, supraveghetorii şefi, supraveghetori şi santinele;

să organizeze şi să conducă operaţiunile de percheziţie ale condamnaţilor, conform graficului;

să urmărească şi să controleze ordinea primirii pachetelor şi coletelor pentru condamnaţi şi ordinea la vorbitor cu familiile lor;

să urmărească scoaterea corectă şi la timp la muncă a condamnaţilor precum şi corecta lor escortare;

să organizeze ordinea primirii şi transferării condamnaţilor din lagărul colonie, urmărind ca la primirea condamnaţilor să li se facă percheziţii individuale amănunţite iar pentru lucrurile şi obiectele de valoare să se întocmească chitanţe şi inventare, procese-verbale de percheziţie.

În unităţile de muncă înfiinţate prin Decretul MAN nr. 6/1950, dar existente încă din 1949, odată cu deschiderea Canalului Dunărea - Marea Neagră, au fost depuşi deţinuţi internaţi administrativ.

Internarea, practic condamnarea administrativă se făcea în baza unei decizii a MAI prin care persoana era trimisă într-o unitate de muncă pe o perioadă de la 6 luni la 5 - 6 ani. Detenţia era profund ilegală, încălcând legile Republicii Populare Române şi Constituţia, constituind o formă de represiune extrajudiciară. Puteau fi internaţi administrativ atât cei care fuseseră condamnaţi de un tribunal şi îşi ispăşiseră pedeapsa, urmând a fi eliberaţi sau fiind deja eliberaţi, precum şi persoanele care nu fuseseră niciodată condamnate de un tribunal însă, erau percepute ca fiind elemente duşmănoase. Odată cu Hotărârea Consiliului de Miniştri nr. 1554/1952, unităţile de muncă au devenit colonii de muncă, continuând să găzduiască persoane internate administrativ.

Prin Regulamentul referitor la primirea, deţinerea, regimul şi supravegherea în lagăre şi colonii, din anul 1955, s-a stabilit detaliat organizarea şi funcţionarea acestor unităţi precum şi regimul de detenţie. Potrivit art. 2, în lagăre şi colonii, execută pedeapsa cei condamnaţi de instanţele de judecată pentru infracţiuni de drept comun precum şi contrarevoluţionare. Categoria contrarevoluţionarilor includea pe cei care au comis infracţiuni contra securităţii statului dar şi pe cei care au comis infracţiuni contra păcii şi umanităţii.

Potrivit art. 3 din Regulament, sarcina lagărelor colonii era aceea de a izola pe condamnaţi, de a-i pune în imposibilitatea să săvârşească orice fel de acţiuni care ar putea aduce prejudicii statului de democraţie populară, de a reeduca pe condamnaţi prin muncă, de a-i obişnui cu ordinea şi de a-i califica în diferite meserii, pentru ca după expirarea termenului de pedeapsă să devină elemente folositoare societăţii.

Deşi art. 6 din Regulament prevedea că în colonie se deţin numai cei condamnaţi, adică cei care au sentinţe definitive de condamnare pronunţate de instanţe, la Colonia de Muncă Periprava au fost numeroase cazuri de deţinuţi, fără condamnare, adică internaţi administrativ.

S-a precizat că acest regulament prevedea condiţiile efectuării percheziţiilor, asistenţa medicală, hrana şi îmbrăcămintea deţinuţilor. S-a arătat că din referatele de control întocmite de DGPCM dar şi din alte înscrisuri, rezultă diferenţe majore între prevederile regulamentare şi realităţile prezente în Colonia de muncă Periprava, cu referire la condiţiile igienico-sanitare, lipsa asistenţei medicale, lipsa hranei.

Condamnaţii erau supuşi unui regim de detenţie şi muncă extrem de dur şi care a exces cu mult prevederile regulamentului. Art. 69 - 76 prevedeau obligaţiile şi pedepsele pentru neîndeplinirea ordinelor şi dispoziţiilor, comandantul având dreptul să aplice: mustrarea, retragerea dreptului de a primi sau trimite scrisori, de a primi pachete, a dreptul la vorbitor pe o perioadă de 2 luni, izolarea până la 10 zile, fără scoaterea la muncă, carcera până la 7 zile, izolarea într-un izolator comun pe termen până la trei luni cu scoaterea la lucru, izolarea într-un izolator cu regim sever pe termen de o lună fără scoaterea la lucru, pedeapsa cu carcera până la 10 zile. Aceste termene de pedeapsă puteau fi mărite, în funcţie de abatere pentru o perioadă de la 20 de zile până la 6 luni.

Actul normativ menţionat conferea puteri discreţionare comandantului coloniei care putea dispune pedepse dintre cele mai severe pentru cele mai mici abateri. Un referat întocmit de organele de control din cadrul DGPCM consemnează tendinţa abuzivă, de pedepsire a deţinuţilor cu maximul de pedeapsă, fără să ţină cont de gravitatea faptelor, de asemenea, sunt consemnate o serie de abuzuri comise la Periprava în timpul conducerii lui A., descrise ca fiind anarhice şi cu nesocotirea prevederilor regulamentare. Pedepsele aplicate erau bătaia, legarea de copac cu cătuşe la temperaturi de -20 grade iar aceste documente sunt completate de mărturiile foştilor deţinuţi, care descriu abuzurile la care au fost supuşi de către comandantul coloniei şi personalul din subordine.

S-a precizat că responsabilitatea pentru abuzurile la care au fost supuşi deţinuţii revenea în mod direct comandantului coloniei de muncă, A., care, potrivit art. 75 din Regulament era singurul care putea decide, prin ordin scris pedepsirea unui deţinut.

S-a arătat că diferenţele între condiţiile de viaţă din diferitele centre de detenţie au fost cauzate de mai mulţi factori atât de natură obiectivă, cât şi subiectivă. Astfel, dacă într-o colonie de muncă, unitate de muncă sau lagăr, activitatea zilnică a deţinuţilor era ea însăşi o formă de pedeapsă, într-o închisoare, unde accentul era pus pe izolarea deţinuţilor, erau folosite alte metode de exterminare. Diferenţele de regim de detenţie au apărut şi ca urmare a unor evenimente internaţionale. După revoluţia din Ungaria, un episod violent din istoria postbelică a ţărilor Blocului Sovietic, au fost sporite măsurile împotriva unor eventuale încercări de revoltă, dându-se ordine clare ca împotriva actelor reprobabile să se poată întreprinde orice acţiune, inclusiv deschiderea focului. Chiar şi în aceste condiţii au izbucnit revolte în centrele universitare - Bucureşti, Cluj, Iaşi, împotriva cărora s-a acţionat cu brutalitate, fiind operate arestări şi fiind reinstaurată teroarea. Persoanele amnistiate în anul 1955 au fost arestate din nou. De asemenea, au fost arestaţi studenţi de la Cluj, Bucureşti şi Timişoara.

Condiţiile de detenţie erau însă influenţate de factorul individual, mai precis de comandantul penitenciarului, coloniei sau unităţii de muncă, acesta fiind direct responsabil de tratamentul la care erau supuşi deţinuţii.

Astfel, cu referire la acest regim de detenţie, parchetul a concluzionat că, prin actele normative privind organizarea şi funcţionarea sistemului penitenciar emise după instaurarea regimului comunist s-au creat condiţiile introducerii unui regim de detenţie represiv, abuziv, inuman, discreţionar împotriva deţinuţilor politici, care erau consideraţi o ameninţare directă la adresa noului regim politic. Chiar dacă nu era prevăzută expres exterminarea deţinuţilor politici, regimul de detenţie instituit prin actele normative menţionate dar şi prin acţiuni care au depăşit cadrul legal (lipsa medicamentelor, a îngrijirilor medicale, refuzul de acordare a asistenţei medicale, refuzul de transfer către spitale penitenciare, degradarea stării de sănătate prin lipsa hranei, lipsa încălzirii, pedepsele aplicate discreţionar şi abuziv, condiţii de detenţie inumane, rele tratamente, bătaia şi alte violenţe, ignorarea adreselor şi sesizărilor formulate de deţinuţi), au reprezentat premisele acestei exterminări.

Domiciliul obligatoriu a fost instituit prin Decretul nr. 83/1949 şi îi viza pe foştii moşieri şi pe familiile lor, cărora li s-a fixat domiciliu obligatoriu pe termen nelimitat iar pentru existenţa unui temei legal a fost adoptată şi Hotărârea Consiliului de Miniştri nr. 1154/1950. Prin Decizia nr. 200/1951, MAI a extins fixarea domiciliului obligatoriu pentru foştii exploatatori, membri ai Mişcării Legionare sau persoane care au fost condamnate pentru activitate contrarevoluţionară alături de familiile lor şi de alte persoane care i-au sprijinit şi care au fost trimise în regiunile Bucureşti, Constanţa şi Galaţi. În 1954 MAI a stabilit domiciliu obligatoriu elementelor care, la eliberarea din închisori sau lagăre dovedesc că nu s-au reeducat şi prezintă pericol pentru securitatea statului, pe o perioadă între 6 luni şi 5 ani, de obicei în sate din Bărăgan, iar părăsirea domiciliului obligatoriu era sancţionată cu închisoarea.

După 1956 au fost aduse modificări şi legislaţiei privind persoanele dislocate şi care aveau domiciliu obligatoriu. Chiar dacă Serviciul Dislocări şi Domicilii Obligatorii din cadrul MAI a încetat să mai existe începând cu 1 iulie 1956, practica fixării domiciliului obligatoriu a continuat, ea trecând în atribuţiile Serviciului Evidenţă Operativă din cadrul MAI. Fixarea domiciliului obligatoriu a unui fost deţinut, după ce era eliberat, a reprezentat o măsură administrativă prin care regimul prelungea detenţia persoanei respective în mod abuziv şi arbitrar. Hotărârea Consiliului de Miniştri nr. 237/1957 preciza că Ministerul Afacerilor Interne poate stabili domiciliu obligatoriu şi celor care prin fapte sau manifestări încearcă să primejduiască regimul de democraţie populară. Documentele interne ale securităţii precizează că în baza acestui act normativ, s-a fixat domiciliu obligatoriu pe termen limitat şi nelimitat unui număr de 2241 persoane, pentru 1997 persoane, cu ocazia eliberării din detenţie şi pentru 224 persoane conform propunerilor organelor informativ operative sau de anchetă, persoane care au ajutat pe membrii unor organizaţii subversive şi faţă de care nu s-a luat măsura de trimitere în justiţie. Documente ale securităţii din anul 1967 au atestat faptul că, între 1949 şi 1961, aproximativ 60.000 de persoane au fost trimise la domicilii obligatorii.

Aşa cum s-a arătat, legislaţia penitenciarelor a deschis calea abuzurilor din centrele de detenţie dictate de conducerea statului comunist iar în ceea ce priveşte modalitatea concretă de exterminare a deţinuţilor politici, aceasta era diferită de la un centru de detenţie la altul, fiind dictată de comandanţii locurilor de detenţie. Măsurile concrete de maltratare a deţinuţilor erau la latitudinea conducătorilor centrelor de detenţie care, îşi aduceau contribuţia la punerea în aplicare a regimului de exterminare.

S-a arătat că acest lucru s-a întâmplat şi la Colonia de Muncă Periprava în perioada în care colonelul A. a exercitat funcţii de conducere, fapt care rezultă cu certitudine din declaraţiile supravieţuitorilor dar şi din actele de constatare a deceselor. Regimul de exterminare dictat de superiori şi pus în aplicare de A. a constat în lipsa hranei, lipsa medicamentelor şi îngrijirilor medicale, regim în urma căruia au decedat foarte mulţi deţinuţi.

Totodată, s-a menţionat că din datele furnizate de Arhiva Administraţiei Naţionale a Penitenciarelor dar şi de Arhiva Consiliului Naţional de Studiere a Arhivelor Securităţii, a rezultat că Formaţiunea 0830 Periprava era situată pe grindul Letea, în Delta Dunării, la 30 de km de vărsarea braţului Chilia în Marea Neagră. Izolată de apele Dunării, avea un sat vecin la 3 km, apoi la 8 km, satul CA Rosetti şi la 10 km, satul Sfiştofca. Iniţial, Periprava a fost punct de lucru pentru recoltarea stufului şi secţie a Formaţiunii Chilia, fiind înfiinţată ca unitate independentă la 1 iulie 1957 prin Ordinul MAI, nr. 2394. După înfiinţare, au fost transferaţi de la Chilia 200 de deţinuţi, care au fost folosiţi pentru amenajarea baracamentelor şi digurilor, fiind cazaţi în corturi şi pe bacuri. Primele barăci au fost construite în 1958 - 1959 şi erau din paiantă, fără fundaţie şi acoperite cu stuf. Colonia avea ca dependinţe şi o uzină electrică, grajduri, magazii, silozuri, bucătărie şi era înconjurată din exterior de un gard de sârmă ghimpată, înalt de 2,5 m. Unitatea avea o suprafaţă de 18.000 m.p.

Deţinuţii erau folosiţi la munci precum construirea digului, defrişarea stufului, desţelenirea terenului din zonă, creşterea animalelor într-o fermă zootehnică, aflată în subordinea unităţii dar şi la construirea unei şosele cu o lungime de 2,5 km. Lucrările agricole erau desfăşurate pe o suprafaţă de teren arabil de 2.167 ha, care era cultivată cu orz, ovăz, lucernă, porumb dar şi pe o suprafaţă de 82 ha cultivată cu viţă de vie. Producţia obţinută ca urmare a muncii deţinuţilor era de 3.130 kg ovăz la un ha, 2.400 kg orz, 2.700 kg porumb. În ferma coloniei erau crescute anual 10.000 capete ovine, 2.000 capete porcine, 700 taurine iar beneficiarii muncii deţinuţilor erau IAS Chilia Veche TAVS Tulcea. Vara, deţinuţii erau folosiţi la munci agricole iar iarna lucrau la recoltarea stufului din Deltă, pentru a fi exportat în Germania.

După valul de arestări din anul 1958, efectivele de la Periprava au crescut, motiv pentru care au fost înfiinţate secţii dependente, Grind şi Saivane dar şi puncte de recoltare a stufului, pe bacuri. secţia Grind era aşezată la 3 km de centrul formaţiunii, fiind formată din patru barăci, fiecare baracă având două dormitoare, în fiecare dormitor fiind între 50 şi 70 de paturi. Numărul deţinuţilor încarceraţi la Grind era de aproximativ 500. În anul 1958, Direcţia Generală a Penitenciarelor a propus reorganizarea coloniei pentru cazarea a 5.000 - 6.000 de deţinuţi dar propunerea nu a fost acceptată din cauza condiţiilor dificile de la Periprava, mijloacele de acces fiind pe apă, liniile telefonice şi telegrafice aproape tot timpul defecte, dar şi faţă de imposibilitatea cazării unui număr suplimentar de trupe de pază.

Conform documentelor Direcţiei Generale a Penitenciarelor, la Periprava au fost încarceraţi în intervalul 1957 - 1964 deţinuţi de drept comun cu pedepse de până la 25 de ani, condamnaţi politici şi internaţi administrativ. Iniţial, în colonie au fost încarceraţi deţinuţi de drept comun, ulterior, aceştia au fost transferaţi în alte formaţiuni iar în locul lor au fost aduşi deţinuţi politici şi internaţi administrativ. Între iunie şi iulie 1959 au fost transferaţi la Salcia 1.549 deţinuţi de drept comun. La Periprava au rămas numai 18 condamnaţi de drept comun, pentru a fi folosiţi la munci în sectorul administrativ, fiind cazaţi separat de cei politici. În lunile mai - iunie 1959 au fost aduşi la secţia Grind 782 contrarevoluţionari, cu pedepse între 2 şi 10 ani închisoare. Aceştia proveneau din Penitenciarele Aiud, Gherla şi Constanţa. În centru coloniei Periprava au fost aduşi în iulie 1959, 1132 de internaţi, legionari, ca urmare a Decretului 89/17 februarie 1958, de înfiinţare a locurilor de muncă obligatorii. Conform acestui decret erau internate în locurile de muncă obligatorii toate persoanele care, prin faptele sau manifestările lor primejduiesc ordinea de stat, dacă acestea nu constituie infracţiuni.

În anul 1957, la Periprava erau 2.040 de deţinuţi, în mai 1959, erau 1.800 deţinuţi. În anul 1962 numărul de deţinuţi din colonie era de 3.255 dintre care, un număr de 709 erau internaţi administrativ, 1.800 erau contrarevoluţionari iar 746 erau condamnaţi de drept comun.

Conform altor surse, la Periprava au fost închişi între 1 august 1957 şi 30 decembrie 1957, peste 5.000 deţinuţi. În perioada 1959 - 1964, ponderea cea mai mare au avut-o deţinuţii politici, internaţi şi condamnaţi. În rapoartele comandantului coloniei către DGP, din anul 1967, se arată că, efectivele de deţinuţi au variat de la 514 în anul 1959 la 1380 în anul 1964.

După eliberarea deţinuţilor politici în anul 1964, colonia a fost repopulată cu deţinuţi de drept comun, în anul 1974 fiind desfiinţată.

Conducerea formaţiunii Periprava a fost asigurată de locotenent colonel S. (august 1957 - septembrie 1960), maior A. (octombrie 1960 - septembrie 1963), căpitan T. (noiembrie 1964 - decembrie 1967). S-a arătat că dintre aceştia, maiorul A. a rămas în amintirea deţinuţilor ca un om de o cruzime deosebită. Fost comandant şi la Poarta Albă, A. a conceput şi ordonat măsuri represive, inumane, de o cruzime şi o ferocitate extreme. Aşa cum arăta U., în lucrarea Lexiconul negru - unelte ale represiunii comuniste, deţinuţii care încălcau interdicţiile fixate de comandant, sau mâncau pe câmp porumb crud, erau pedepsiţi de un tribunal, în cadrul unui spectacol cu toate detaliile şi urmat de bătaie. Obişnuia să sară cu calul peste trupurile deţinuţilor.

Fostul deţinut V., condamnat în anul 1956 la 4 ani şi 6 luni de detenţie pentru trecerea frauduloasă a frontierei, a relatat despre bătăile încasate de deţinuţi care, din cauza foametei de la Periprava mâncau din porumbul cules de pe câmp. Deţinuţilor surprinşi mâncând porumb, comandantul A. împreună cu câţiva gardieni speciali le-au aplicat bătăi după metode ale comandantului A. şi anume, în colonie, în faţa unei barăci, i-a înşirat pe cei care urmau să fie pedepsiţi, deţinuţilor li s-au acoperit ochii cu nişte ochelari orbi, având drept lentile două cercuri de tablă neagră, aşa cum se proceda la securitate, ca să nu se vadă aceia care judecă şi bat. Deţinutul era introdus în baracă, în faţa unui tribunal improvizat, iar în interiorul barăcii era o instanţă, a cărei şefie o deţinea căpitanul A., pentru că el era mereu în fruntea unor astfel de acţiuni. Ceilalţi membri erau subalterni, cu ranguri de subofiţeri şi au fost bătuţi vreo 30 - 40 de deţinuţi. După ce s-a terminat, deţinutul l-a văzut pe căpitanul A. ieşind obosit, transpirat, din baraca în care a funcţionat instanţa.

Foştii deţinuţi politici, supravieţuitori ai infernului comunist, au descris amănunţit condiţiile de exterminare impuse de A. în colonia de muncă Periprava. Din cauza hranei precare în colonie, foametea era endemică, motiv pentru care unii deţinuţi încercau să alunge senzaţia mestecând boabe de porumb crud direct de pe câmp. Cei care încălcau interdicţiile comandantului de a nu consuma din ceea ce recoltau sau nu realizau normele zilnice erau aspru pedepsiţi de maiorul A. Din cauza condiţiilor inumane din această colonie şi a normelor de lucru, imposibil de realizat chiar şi pentru cei de profesie, numărul deceselor era foarte mare. Potrivit unor mărturii ale foştilor deţinuţi, la Periprava mureau în fiecare noapte 2 - 3 deţinuţi, care erau ţinuţi pe puntea bacului câteva zile, până ce numărul lor ajungea la 5 - 6 iar apoi deţinuţii erau îngropaţi în gropi comune.

În baza investigaţiilor efectuate în anul 2013 de IICCMER la Periprava a fost identificat un posibil loc de înhumare a deţinuţilor decedaţi în perioada 1959 - 1963, în perimetrul actualului cimitir al localităţii iar cercetarea a patru morminte a adus indicii importante cu privire la locul de înhumare a deţinuţilor din colonia de muncă şi la modalitatea înhumării. Într-unul dintre morminte (M1), se află o groapă comună, defuncţii sunt îngropaţi în acelaşi timp, fiecare în câte un sicriu improvizat din material lemnos perisabil. Poziţia scheletelor arată că trupurile au fost îngropate cu privirea spre apus, contrar practicii creştine, un schelet a demonstrat că unui cadavru i-au fost legate picioarele cu sârmă. În celelalte morminte, unul dintre cadavre a fost îngropat într-o rogojină, alt schelet a prezentat urme de introducere forţată.

Conform certificatelor oficiale de deces sau altor documente care atestă decesul deţinuţilor, identificate de reprezentanţii IICCMER în arhiva Primăriei CA Rosetti, localitate în perimetrul căreia se află astăzi fosta colonie, precum şi în arhiva Penitenciarului Tulcea, în intervalul 1.08.1958 - 1.11.1963, în care la cârma coloniei s-a aflat col. A., la Periprava au decedat 103 deţinuţi, toţi făcând parte din colectivitatea contrarevoluţionarilor.

Cu privire la regimul de detenţie descris de supravieţuitori s-a arătat că în perioada 1958 - 1963, în care col. A. a exercitat funcţii de conducere, la colonia de muncă Periprava a fost aplicat un regim de detenţie extrem de dur, caracterizat prin bătăi şi schingiuiri, aplicate de comandant sau de subordonaţii săi, lipsa condiţiilor elementare de trai, lipsa asistenţei medicale, regim care a condus la decesul a 103 deţinuţi.

Au fost identificaţi de cercetătorii IICCMER un număr de peste 50 supravieţuitori şi au fost intervievaţi 21, relatările a 14 dintre ei conturând regimul de exterminare aplicat de inculpat.

W., condamnat la 15 ani muncă silnică şi 10 ani degradare civică, pentru crima de uneltire contra ordinii sociale, de Tribunalul Militar Braşov, a relatat că a fost arestat în iunie 1958 din Căminul Studenţesc Mihai Eminescu din Iaşi. A fost încarcerat în 14 locuri de detenţie, iniţial la Securitatea din Iaşi, apoi Securitatea Uranus din Bucureşti (august 1958), Securitatea Braşov (august - septembrie 1958), Penitenciarul Codlea (septembrie 1958 - ianuarie 1959), Penitenciarul Gherla, de acolo plecând în lagăre de muncă, în închisorile din Văcăreşti, Fortul 13 Jilava, Galaţi, Brăila, apoi în lagărele de muncă care ţineau de UM x şi care erau conduse de inculpatul A.

În Delta Dunării a fost la recoltat la stuf şi la alte munci agricole şi de construcţii, în perioada anilor 1960 - 1962, când comandant era A., ultima oară fiind încarcerat la secţia Grindu-Periprava. La sfârşitul anului 1959 şi începutul anului 1960, Delta avea centrul la Periprava, secţia Grindu iar A. era comandant, inclusiv peste bacurile unde se aflau cel puţin 500 de deţinuţi politici şi toate erau conduse de inculpat.

A tăiat stuf în Deltă şi de foame a mâncat şerpi cruzi. Foamea era cumplită, groaznică. A muncit la îndiguirea Bălţii Brăilei iar norma de pământ era de 3,2 metri cubi, pământ ce trebuia săpat la o distanţă de 50 metri de baza digului, apoi pământul trebuia încărcat într-o roabă cu vârf, roaba trebuia dusă la dig şi răsturnată şi adusă înapoi în pas alergător la bază. Dacă roaba nu era încărcată cu vârf, deţinutul era bătut cu bâtele şi înjurat. La stuf, norma era de 15 maldăre de stuf, tăiaţi, legaţi şi transportaţi la malul Dunării. Stuful era tăiat şi la 500 - 600 metri de bază, astfel încât, transportul era pe distanţe lungi. Norma nu putea fi realizată şi deţinuţii erau bătuţi cu lemn peste degetele îngheţate. Deplasarea la muncă se făcea printr-un culoar păzit de militari, din 50 în 50 de metri.

Orice legătură cu exteriorul era întreruptă, deţinuţii nu aveau pachet, nu aveau drept la scrisori. Doi din trei deţinuţi politici aveau tuberculoză, datorită condiţiilor mizere de viaţă, condiţiile de igienă şi asistenţa medicală lipsind cu desăvârşire. Exista o infirmerie, o baracă a inapţilor, însă aceştia nu erau folosiţi la muncile silnice. Condiţiile de igienă erau inexistente pe bac, în partea dreaptă a bacului erau aruncate materiile fecale iar din apa de pe partea stângă a bacului beau apă deţinuţii. Când era solicitată asistenţa medicală pentru câte un deţinut muribund, nu erau băgaţi în seamă, replica fiind "dă-l în mumă-sa, că mai avem o bucată de pâine în plus, pentru republică"! Bătaia era aplicată pentru nimicuri.

Cât a fost încarcerat la Periprava, au murit dintre deţinuţii cunoscuţi, 10, unul dintre ei fiind comandantul de tancuri, ... Cauzele deceselor erau lipa medicaţiei, muncile silnice, alimentaţia slabă, bătăile, care erau zilnice. Condiţiile de muncă erau grele peste tot, normele mari, înfometarea cumplită, bătăile.

S-a arătat că în legătură cu inculpatul A. îşi aminteşte două situaţii petrecute la Periprava Grindu şi Periprava Centru.

Într-una din zile au fost duşi la plantat arpagic şi de foame, au mâncat arpagic, care le-a provocat arsuri cumplite, fiind mâncat aşa, simplu, pe stomacul gol. Unul dintre deţinuţi a avut ideea de a duce arpagic şi deţinuţilor mai în vârstă, care rămăseseră în lagăr. Au îndesat arpagic în buzunare, însă, au fost văzuţi de un militar din convoiul de pază, care a chemat un gardian şi i-a raportat. Gardianul le-a cerut celor trei deţinuţi prinşi cu arpagic să de dezbrace de haine, să se aşeze în genunchi, să scoată arpagicul ascuns prin buzunare şi pe sub haine, după care sub ameninţarea unei bâte le-a cerut să mănânce tot arpagicul aflat la fiecare, câte 1,5 kg. Doi dintre deţinuţi au reuşit, al treilea nu a reuşit iar când gardianul se pregătea să îl bată, a apărut comandantul A. care, aflând ce s-a întâmplat, l-a lovit cu pumnul în tâmplă pe deţinutul care nu reuşise să mănânce arpagic, acesta s-a prăbuşit, după care A. l-a lovit în cap cu cizma, deţinutul purtând luni de zile semnele pe tâmplă. Arsurile şi chinurile provocate de arpagicul mâncat cu forţa, au durat aproape o lună.

W. a mai arătat că, în cadrul coloniei existau trei adventişti care, din motive religioase nu munceau sâmbăta, iar A. i-a obligat să muncească. Fiindcă au fost duşi la muncă împotriva voinţei lor şi nu au vrut să muncească, au fost băgaţi în canalul cu apă îngheţată, până la genunchi, le-au fost legate mâinile cu sârmă ghimpată la spate şi au fost obligaţi să se uite în soare, toată ziua cât ceilalţi deţinuţi au muncit. Au fost ameninţaţi că dacă îşi vor coborî privirea vor fi bătuţi. Toate acestea au fost ordonate de inculpatul A.

X. a fost condamnat la 8 ani închisoare de către Tribunalul Militar Timişoara, în decembrie 1956 şi a ajuns la Periprava în iarna anului 1959. A apreciat că până în primăvara anului următor au decedat din cauza condiţiilor de detenţie peste 270 de persoane. Îşi aminteşte de preotul Y., de 40 de ani, care s-a îmbolnăvit în timp ce tăia la stuf şi a fost târât prin zăpadă pe o rogojină până la barăci, fapt care i-a atras moartea.

S-a arătat că niciun deţinut nu era redat familiei după deces, iar decedaţii erau îngropaţi în gropi comune, fără sicrie şi fără preot. Alimentaţia deţinuţilor era mizerabilă, din această cauză deţinuţii fiind foarte slăbiţi şi decedând.

X. a ajuns la secţia Grind împreună cu alţi 500 deţinuţi în anul 1959 şi a stat acolo până în iarna anului 1962 - 1963, când a fost dus la Gherla. A fost cazat împreună cu ceilalţi în barăci şi l-a văzut pe comandant, cu ocazia numărătorii deţinuţilor, despre care a aflat ulterior că se numeşte A. Deşi era inapt, a fost scos la muncă, la cules de porumb.

Perioada cea mai cruntă a fost aceea din decembrie 1959 - primăvara anului 1960, când aproape jumătate din deţinuţii de la Grind au murit datorită inaniţiei. Îşi aminteşte cazul unui deţinut adus la Grind de la Stoeneşti, care avea dizenterie, era slăbit, din cauza lipsei alimentaţiei şi a lipsei îngrijirii medicale. Îşi mai aminteşte de cazul unui deţinut care avea obiceiul să numere boabele din supa de arpacaş, pe care o primeau ca fel principal la masa de prânz, după numărare, constatând că erau numai 14 boabe. În baraca unde a fost cazat iniţial, erau 50 de deţinuţi, ulterior aproape jumătate din ei au decedat din cauza hranei primite dar şi din alte cauze. Deţinuţii decedaţi erau îngropaţi în gropi comune.

A arătat că vinovatul principal de aceste decese a fost inculpatul A., deoarece acesta a cunoscut condiţiile de exterminare şi nu a întreprins niciun demers pentru a opri această situaţie critică. În primăvara anului 1960 a fost de faţă când s-a făcut autopsia unui decedat, deţinut politic, tenorul Z., iar medicii care au efectuat-o au spus că acesta a murit de foame.

Din vara anului 1960 deţinuţii au început să primească carne de cal. Din anul 1961 A. a fost numit comandant al întregii colonii iar după vara anului 1961 hrana a devenit mai bună. Această îmbunătăţire a resimţit-o şi în alte locuri de deţinere, fapt pe care l-a constatat şi la Gherla. Dintre toate perioadele petrecute în penitenciare, în cei 8 ani de detenţie, perioada cea mai grea a fost aceea din iarna anului 1959/1960, când s-a aflat la secţia Grind a Coloniei Periprava. Vinovat este comandantul A. deoarece la un moment dat doctorii deţinuţi i-au adus la cunoştinţă cauza deceselor, respectiv inaniţia, i-au solicitat să modifice alimentaţia, să introducă carne şi alte produse cu proteine pentru a-i salva pe cei care se aflau în faza finală a inaniţiei-caşexie. Comandantul nu a luat nicio măsură cu privire la aspectele sesizate. A. ar fi putut face ceva pentru schimbarea situaţiei deţinuţilor în sensul că trebuia să îi anunţe pe şefii săi de la Bucureşti despre situaţia existentă la Periprava.

B., a fost condamnat la 4 ani închisoare de Tribunalul Timişoara pentru încercare de trecere frauduloasă a frontierei. A ajuns la Periprava în 1962 şi îşi aminteşte că A. era comandant. Cât priveşte regimul de detenţie, acesta relatează despre mâncarea proastă şi puţină, pedepsele pe care le primeau deţinuţii, "din orice", fiind alergaţi cu calul şi bătuţi cu parul de către colonelul A. şi maiorul AA.

A arătat că întrucât nu şi-a îndeplinit norma stabilită în agricultură, a primit drept sancţiune să poarte 21 de zile lanţuri grele de 3 kg, la picioare şi în această perioadă trebuia sa care apa pentru a umple butoaiele pentru a se spăla deţinuţii seara.

Îţi mai aminteşte că într-o dimineaţă au fost scoşi din barăci pentru a fi duşi la muncă, însă, pentru că era ceaţă, au fost ţinuţi câteva ore afară, timp în care a venit acolo şi locotenentul A., responsabil cu reeducarea deţinuţilor în centrul BB., deţinuţii strigând "Fugiţi că vine A. cu parul". El nu a apucat să fugă şi a fost lovit cu o bâtă peste mână şi peste umăr, fiindu-i ruptă clavicula.

A. era cel care aplica sancţiunile cu bătaia deţinuţilor politici, aplicând personal loviturile deţinuţilor iar uneori crea o zonă cu sergenţi din penitenciar, înarmaţi cu bâte, el stătea în mijloc şi bătea câte un deţinut, care, nu avea unde să fugă iar în cazul în care încerca să scape era lovit de sergenţii din jurul lui. Tot A. era cel care aplica sancţiunile pentru nerespectarea normei de muncă.

A văzut personal cum erau strânse cadavrele celor care mureau, aproximativ 5 - 6 deţinuţi zilnic, în special distrofici şi inapţi, în faţa corpului de gardă şi fiecare cadavru era înfăşurat într-o rogojină de stuf, de aproximativ 2 metri, cadavrul fiind legat cu sârmă la cap şi la picioare, după care, cadavrul era străpuns cu o bară metalică, pentru a avea certitudinea că este mort, apoi, li se atârna o greutate de beton şi erau aruncaţi în Dunăre. Decedaţii erau căraţi cu aceeaşi căruţă cu care erau cărate resturile din WC-urile coloniei.

Cu ocazia eliberării, în anul 1963, a mers la magazia de haine de la secţia centrală a coloniei Periprava şi întrucât acolo le-au dat haine de miliţieni fără grade şi însemne (deoarece hainele deţinuţilor fuseseră pierdute), i-a spus deţinutului CC., în glumă, că "acum suntem şi noi criminali". A., care era la magazie, i-a auzit şi a început să îi lovească cu pumnii şi picioarele, spunându-le că îi va trimite acasă în plic, adică îi va omorî şi le va trimite familiilor numai certificatul de deces. A venit un civil şi l-a oprit, spunându-i lui A. că "o să îi ia şi el în primire", nu ştie cine era civilul respectiv, dar acea persoană i-a condus la Sulina, unde au fost eliberaţi.

DD. a fost condamnat la 8 ani închisoare de Tribunalul Militar Cluj pentru că ar fi adormit în post pe vremea când era grănicer. A ajuns la Periprava în anul 1959. Îşi aminteşte că decedau aici 1 - 2 deţinuţi în fiecare zi, iar cauzele deceselor erau bătaia cruntă, hrana mizerabilă şi condiţiile grele de muncă. Îşi aminteşte că numitul EE. din comuna Bozovici a decedat din cauza condiţiilor de detenţie.

La Periprava deţinuţii erau împărţiţi în mai multe categorii, el fiind inclus în aceea a frontieriştilor, a celor care au încercat să treacă graniţa ilegal. Ştie că mai era o secţie a ţărăniştilor şi liberalilor. Condiţiile de detenţie erau grele, mai rea nu era decât moartea, mâncarea era foarte rea şi niciodată de ajuns iar dacă cineva era nemulţumit de hrana pe care o primea era pus în lanţuri şi bătut şi nimeni nu îl mai vedea apoi pe acel deţinut.

La Periprava a tăiat la stuf, programul de muncă începea la 7 - 8 dimineaţa şi dura 12 ore, după care erau aduşi înapoi în colonie. Erau scoşi la muncă şi iarna şi erau îmbrăcaţi cu pantaloni şi haine tip zeghe iar pe timp de iarnă primeau o haină mai groasă. Iarna erau scoşi la muncă chiar dacă era ger, fiind încolonaţi şi duşi pe jos, păziţi de soldaţi înarmaţi şi subofiţerii din penitenciar. Stăteau în barăci din PFL, cu acoperiş din rogojini, nu aveau sobe, ci doar pături, cu motivaţia că erau tineri, cei mai în vârstă stând în barăci în care erau sobe.

Mâncarea era foarte rea, în sensul că la masa de dimineaţa primeai ceai cu 100 grame pâine, prânzul era luat la locul de muncă şi acolo li se aducea o ciorbă de legume, varză sau fasole amestecată cu coceni, arpacaş, găsind în acestea şi urmă de balegă de animale. Carne nu primeau decât de sărbători. Nu aveau alte posibilităţi de a obţine altă hrană. Seara primeau ceea ce rămânea de la prânz, un singur fel. Personal nu a primit pedepse şi nu a fost dus la carceră dar ştie că deţinuţi mai în vârstă au primit astfel de pedepse. Zilnic aveau o normă de muncă şi dacă nu era respectată, deţinuţii erau bătuţi. Zilnic mureau 2 - 3 deţinuţi, inclusiv deţinuţii aflaţi în anchetă, cei despre care se credea că fac politică. Pe durata şederii sale la Periprava crede că au murit 15 deţinuţi, acolo unde el a fost încarcerat.

FF. a fost condamnat la 8 ani închisoare de Tribunalul Militar Bucureşti, pentru omisiune de denunţare. A stat la Periprava în perioada decembrie 1959 - decembrie 1962. Ştie că în acea perioadă A. era comandant iar deţinuţii erau bătuţi la ordinele lui. Îşi aminteşte de condiţiile grele de muncă la care erau supuşi inclusiv cei bolnavi şi inapţi, de barăcile neîncălzite, de pedepsele crunte, cum ar fi izolarea, când deţinuţii primeau o cană de apă caldă şi mâncare o dată la 3 zile.

GG. la fost condamnat la 5 ani închisoare de Tribunalul Militar Timişoara pentru tentativă de trecere frauduloasă a frontierei. A stat la Periprava între 1961 şi 1963 şi îşi aminteşte că în acea perioadă comandant era A. care dispunea asupra tuturor pedepselor primite de deţinuţi. Pedepsele erau izolarea, când deţinuţii erau hrăniţi numai a treia zi şi erau obligaţi să stea pe ciment deoarece patul era ridicat pe perete şi bătaia cu parul. Mureau 1 - 2 deţinuţi în fiecare zi. Când a ajuns în colonie, deţinuţii au fost triaţi de A., care era comandant. A ajuns aici, după trei zile de stat la Chilia pe malul Dunării şi unde un deţinut a murit de dizenterie. La triere, A. îi întreba pe fiecare ce meserie are iar când unul dintre deţinuţi i-a spus comandantului că este rabin, a văzut când A. l-a înjurat şi l-a lovit. Şi pe un alt deţinut care, de asemenea, i-a oferit răspunsul comandantului, în legătură cu meseria sau funcţia anterioară, acesta din urmă l-a înjurat şi l-a lovit.

A fost cazat într-o baracă făcută din pământ şi acoperită cu stuf, în care erau paturi suprapuse şi unde stăteau aproximativ 80 de deţinuţi.

Pe perioada detenţiei nu avea voie să primească pachete şi nici să trimită sau să primească corespondenţă. Datorită meseriei anterioare, de tâmplar, a lucrat în interiorul coloniei, la construirea grajdurilor şi coteţelor în care urmau să fie crescute animale. Prin urmare, nu se punea problema în cazul lui să fie bătut pentru neîndeplinirea normei de muncă dar a văzut că alţi deţinuţi erau bătuţi cu bâta de către gardieni, dintre cei care lucrau la construirea digului. Două zile a lucrat şi el la tăierea stufului. A văzut când comandantul A. venea călare la locul de muncă şi verifica modul cum era tăiat stuful. Acesta era cel mai de temut om din colonie, el dispunea toate măsurile. Decesele se petreceau zilnic, mai ales din rândul deţinuţilor vârstnici. Când a fost încarcerat avea 18 ani. Îşi aminteşte că 3 - 4 zile a avut dureri de dinţi, a cerut insistent medicamente dar nu a primit, fiind trimis sub pază la un dentist care i-a scos ambii dinţi. Nu se dădeau medicamente, în colonie pentru cei bolnavi, aceştia erau lăsaţi să moară.

Referitor la hrană, raţia era de 200 de grame de pâine zilnic, pentru cei care ieşeau la muncă iar pentru cei care nu ieşeau la muncă, era de 100 grame de pâine zilnic şi 400 grame turtoi. Mai primeau arpacaş, varză iar atunci când li se dădea şi carne, aceasta era reprezentată de capete ori picioare de cai şi după o astfel de mâncare, în colonie era epidemie de diaree. Toată perioada cât a stat aici, a suferit de foame. Personal nu a fost bătut dar ştie de la alţi deţinuţi că au fost bătuţi personal de comandantul A. În afară de bătaie, exista şi pedeapsa cu izolarea, când deţinuţii mâncau doar la 3 zile şi în rest primeau doar apă şi sare. Aceste pedepse erau dispuse chiar de comandant. Când era la tăiat de stuf, a văzut un deţinut când a mâncat un arici de foame. Şi el personal a mâncat astfel de vietăţi din cauza foamei.

HH. a fost condamnat în anul 1957 la 5 ani închisoare de Tribunalul Militar Timişoara pentru tentativă de trecere frauduloasă a frontierei. În anul 1960 a fost transferat la Periprava unde s-a îmbolnăvit de dizenterie din cauza mâncării proaste şi a apei murdare. Deţinutul îşi aminteşte că majoritatea deţinuţilor aveau astfel de probleme medicale. El ştie că deţinuţii care mureau erau încărcaţi şi transportaţi în afara coloniei. Dintre cei decedaţi din cauza regimului sever şi-l aminteşte pe II. Pedepsele care se aplicau în colonie erau bătaia şi tortura.

JJ. a fost condamnat de Tribunalul Militar Timişoara la pedeapsa de 7 ani închisoare pentru tentativă de trecere frauduloasă a frontierei. A fost încarcerat la Penitenciarul Gherla şi a fost transferat alături de alţi 700 de deţinuţi la Periprava în anul 1959. La Periprava au fost întâmpinaţi de comandantul A. care, sub diferite pretexte i-a pus pe gardieni să îi bată cu parul pe cei nou veniţi.

Mâncarea era puţină şi proastă iar regimul de muncă era unul extenuant. Din cauza foamei deţinuţii mâncau porumb crud de pe câmp şi rădăcini de stuf iar apa de băut era adusă direct din Dunăre. Hrana era asigurată prin sacrificarea unor cai slabi şi bolnavi aduşi la Periprava în acest scop. În perioada detenţiei numeroşi deţinuţi au decedat din cauza proastei alimentaţii şi a apei nepotabile dar şi a bătăilor zilnice.

Fostul deţinut arată că a lucrat de la 5 dimineaţa până la 6 seara. Toţi deţinuţii sufereau de foame iar seara când făcea de planton, se auzeau deţinuţii cum mestecau în gol, în vis, de foame. Mâncarea era puţină şi slabă. Ceea ce nu se vindea în ţară, la aprozare, varză, ceapă erau preparate şi date deţinuţilor. După ce s-a văzut că deţinuţii erau foarte slăbiţi, le-au introdus carnea de cal în alimentaţie. După ce se servea masa, deţinuţii încercau să şteargă şi marginile butoaielor în care era adusă hrana, aşa de mare era foamea. Îşi aminteşte că un deţinut judecător, din Timişoara, după ce a prăşit porumb, a lăsat în urmă un fir de iarbă şi a fost pus de militarii care asigurau paza să smulgă firul acela de porumb cu gura, astfel încât i-a rămas proteza dentară acolo. Un alt deţinut nu a vrut să smulgă firul de porumb cu gura, motiv pentru care a fost reţinut la poarta coloniei, a fost bătut cu sârmă de oţel de cadrele militare iar când a mers în baracă le-a arătat deţinuţilor urmele de bătaie. Personal şi martorul a fost pus să smulgă iarba cu dinţii. Bătaia era la ordinea zilei.

KK. a fost condamnat de Tribunalul Militar Timişoara la 20 de ani de închisoare pentru uneltire contra ordinii sociale. A ajuns la Periprava, în 1961, când, comandant era A. Îşi aminteşte că hrana era mizerabilă şi foarte puţină, munca era istovitoare, de dimineaţa şi până seara, vara la porumb şi iarna la stuf, celule erau foarte aglomerate, câte 40 de deţinuţi în 8/4 metri. Din cauza foamei, deţinuţii mâncau porumb crud de pe câmp. Lipseau îngrijirile medicale. Din cauza condiţiilor de viaţă mizerabile la Periprava mureau unul sau doi deţinuţi în fiecare zi.

LL. a fost condamnat în anul 1959 la 17 ani închisoare pentru uneltire contra ordinii sociale. A ajuns la Periprava în anul 1960. Nu a petrecut mult timp în acest penitenciar dar a discutat cu deţinuţii care i-au povestit că la Periprava este organizat un adevărat lagăr de exterminare având în vedere că hrana era foarte proastă iar îngrijirile medicale lipseau.

MM. a fost condamnat la 5 ani de muncă silnică. A ajuns la Periprava în 1958/1959, când comandant era A. şi a lucrat la stuf din decembrie şi până în martie deşi Dunărea era îngheţată. Se aplicau pedepse pentru neîndeplinirea normei de muncă, acestea fiind bătaia, micşorarea raţiei de hrană şi izolarea pentru 3 zile. Pedepsele erau aplicate de comandantul A. în urma judecăţii efectuate de o comisie organizată special în acest scop. Decedau câte 2 - 3 deţinuţi pe zi, din cauza foametei şi a bătăilor.

Martorul a locuit pe bac şi a lucrat la stuf. Hrana era foarte puţină, deţinuţii erau tot timpul flămânzi. Pe bac a stat între decembrie 1958 - martie 1959, apoi a fost dus împreună cu alţii la Periprava. Aveau normă de tăiat stuf, câte 20 maldăre, pe care trebuiau să le transporte de la locul de recoltare până la malul canalului. Dacă nu îşi făceau norma erau bătuţi şi nu li se dădea mâncare. Îşi aminteşte că din cauza bătăilor primite şi a foamei, un inginer de la Cluj, pe nume NN., a decedat. În aceleaşi împrejurări ştie că a murit şi un alt deţinut OO. Pedepsele corporale erau aplicate de director şi miliţieni, indiferent dacă deţinuţii erau sau nu vinovaţi. Şi martorul a fost bătut de două ori pentru că nu a terminat lucrările la timp.

Din cauza foamei, deţinuţii mâncau rădăcini de stuf, şerpi şi broaşte. Nu exista încălzire, nici apă pentru consum, nici pentru igienă corporală. Deţinuţii se spălau atunci când ploua. Se aducea apă de la Letea dar numai pentru gătit. Nu existau WC-uri, acestea fiind improvizate. Îmbrăcămintea era de tip zeghe iar atunci când era udată, nu exista posibilitatea ca deţinuţii să se schimbe de haine. Exista un medic din rândul deţinuţilor dar nu erau medicamente. Din cei aproximativ 5.000 de deţinuţi câţi erau la Periprava, doar 2.000 munceau, restul erau inapţi. Cei inapţi erau ţinuţi în barăci, cu scopul de muri de foame. Unii dintre aceştia, în funcţie de starea fizică mai erau folosiţi la depănuşatul porumbului. Nu aveau drept la corespondenţă, pachet sau vorbitor. Deţinuţii mai aveau în alimentaţie carne de cai morţi aduşi la Periprava de la Letea.

L-a cunoscut personal pe comandantul A. atunci când acesta venea în control la muncă sau la barăci. Despre acesta poate spune că este cel mai mare criminal de pe faţa pământului, fără pic de omenie, fără bun simţ sau milă faţă de oameni. Personal, a fost lovit de A. de 2 sau 3 ori, cu pumnii, cu picioarele sau l-a călcat. Inculpatul îi înjura, spunându-le bandiţi. Aşa se comporta cu toţi deţinuţii. A fost pedepsit de mai multe ori cu carcera, fiind legat de mâini şi de picioare cu lanţuri, fără hrană timp de 24 de ore. Aceste sancţiuni i-au fost aplicate de către comandant. Comandantul era cel care aproba toate măsurile. Rapoartele cu sancţiunile erau întocmite de miliţieni şi aprobate de comandant sau ofiţerul politic. Existau multe cazuri de îmbolnăviri, multe cazuri de distrofici.

PP. a fost condamnat de Tribunalul Militar Timişoara la 10 ani închisoare pentru agitaţie publică şi trecere frauduloasă a frontierei. A fost deţinut la Periprava doar câteva luni, în 1960 sau 1961. Acesta consideră că regimul de detenţie de la Periprava era unul de lichidare. Îşi aminteşte că a fost bătut personal de A. şi că deţinuţii erau pedepsiţi cu bătaia dacă nu îşi îndeplineau norma de muncă. Uneori deţinuţii erau bătuţi până mureau iar rata deceselor era de câte un deţinut pe zi. Îşi aminteşte de un fost deţinut, preot, care a fost ţinut nemâncat şi a fost bătut până a decedat. A lucrat la stuf pe timp de iarnă. Norma de muncă era de 10 maldăre de stuf pe zi, ziua de muncă fiind de 10 ore, cu pauză de o oră la prânz. Mâncarea le era adusă la locul de muncă şi era o zeamă "chioară" în meniu fiind şi fasole, grâu decorticat, varză cu slănină. Pâine aveau 200 grame pe zi, zeama era de 750 ml la prânz iar dimineaţa aveau terci (mălai în apă călduţă) pe care îl beau direct din gamelă. Hrana era insuficientă, deţinuţii nu se săturau niciodată. Dacă deţinuţii nu îşi făceau norma primeau mâncare proastă şi bătaie.

La Periprava a fost cazat pe un bac, pe braţul Borcea iar deţinuţii erau supravegheaţi de soldaţi însoţiţi de câini. Dacă nu îşi făceau norma de lucru, la intrarea în colonie primeau bătaie şi le era scăzută raţia de hrană. În urma unei înţelegeri cu un coleg a executat şi norma de muncă a altui deţinut însă a primit bătaie pentru că nu a executat norma lui. A fost trimis şi la izolare pentru 3 zile, deoarece a întârziat puţin atunci când se pleca la muncă. În cele trei zile a primit doar apă călduţă şi sare şi niciun fel de hrană.

QQ. a fost condamnat de Tribunalul Militar Bucureşti, la 18 ani închisoare pentru uneltire contra ordinii sociale. A ajuns la Periprava în anul 1959 şi îşi aminteşte că A. era comandant. Deţinuţii erau obligaţi să muncească la câmp de dimineaţă până seara, erau hrăniţi foarte prost iar apa de băut era luată direct din Dunăre. Cei mai mulţi deţinuţi s-au îmbolnăvit din cauza alimentaţiei proaste şi a apei nepotabile iar tratamentul şi-l administrau mâncând singuri buruieni de pe câmp. Pentru neîndeplinirea normei de muncă deţinuţii erau bătuţi de gardieni, la ordinele lui A.. În cei trei ani petrecuţi la Periprava, crede că au murit în jur de 1.000 de deţinuţi, iar cadavrele acestora au fost îngropate în apropierea penitenciarului.

RR. a fost condamnat la 13 ani închisoare, în anul 1948. Ultimii trei ani de detenţie i-a executat la Periprava, între 1958 - 1961. Deţinuţii erau trimişi la muncă în port, la împins vagonete şi nu făceau faţă efortului fizic pentru că nu erau hrăniţi corespunzător. Pentru că nu a ascultat de ordinele gardienilor, deţinutul RR. a fost pedepsit "la neagra" unde nu primea mâncare şi era obligat să stea numai în picioare.

SS., fost deţinut politic a arătat că îşi aminteşte cea mai cruntă bătaie care a avut loc în luna august 1959 când, de faţă a fost şi comandantul coloniei de muncă, despre care deţinuţii au spus că este A. Acesta le-a reproşat deţinuţilor că a auzit că aceştia mănâncă din porumbul recoltat, iar deţinuţii i-au spus că fac acest lucru de foame. Comandantul le-a cerut să recunoască, deoarece nu vor păţi nimic şi fiecare deţinut să spună cât porumb a mâncat. Fiecare deţinut, după ce a declarat cât a mâncat, a fost bătut cu ranga la tălpi, câte o lovitură pentru fiecare porumb. Cel mai rău a fost bătut un deţinut numit TT., care a recunoscut că a mâncat 14 porumbi, însă după 11 lovituri a leşinat. Comandantul era de faţă în timp ce gardienii aplicau aceste lovituri iar numărul loviturilor era stabilit chiar de comandant. A doua zi, aceştia nu au putut fi scoşi la muncă din cauza loviturilor primite.

UU., fost deţinut politic în cadrul coloniei Periprava, a arătat că, în primăvara anului 1962 a fost dus la Grind, acolo era o colonie cu mai multe barăci şi mai dezvoltată, exista şi o baracă unde erau internaţi bolnavii, însă nu existau medicamente. Hrana era puţină şi nu existau şanse de vindecare. Într-o altă baracă erau internaţi inapţii (cei cu vârstă înaintată şi cei care nu puteau lucra), aceştia fiind practic cel mai rău trataţi, deoarece ei nu aveau hrană, aveau un regim de înfometare la cea mai joasă limită şi au murit foarte multe persoane în rândul acestora. Nu ştie care este numărul morţilor dar poate spune că regimul era unul de exterminare iar cei care conduceau aceste colonii aveau dorinţa de a se afirma, de a arăta că ei sunt stăpânii, că viaţa deţinuţilor depinde de ei iar deţinuţii din colonie nu aveau nicio şansă de apărare, totul fiind la mâna lor.

Periprava era centrul din Deltă, unde condamnaţii care ispăşeau pedeapsa primeau domiciliu obligatoriu de 24 luni sau 36 luni sau chiar şi 72 luni, domiciliu care uneori, depăşea durata pedepsei închisorii. Existau astfel de centre de domiciliu obligatoriu în Bărăgan, unde au fost internaţi lideri ţărănişti precum VV., WW. şi alţii. Deşteptarea era la ora 5 dimineaţa. Micul dejun era compus dintr-o bucată de pâine şi o cafea surogat iar mâncarea nu era corespunzătoare muncii prestate. Spre deosebire de penitenciar era totuşi mai bună. La prânz mâncarea era transportată de locul de muncă. Îmbrăcămintea era foarte veche, materialul era rărit de uzură iar iarna peste zeghe aveau o pufoaică. Vântul din zonă era cumplit, aşa încât le era greu să reziste. Dacă erau prinşi de ploaie, nu aveau cum să îşi usuce hainele astfel încât, a doua zi le luau ude pe ei, acesta fiind motivul pentru care mulţi deţinuţi s-au îmbolnăvit de pneumonie. Pentru persoanele cu vârste între 60 şi 70 de ani, condiţiile de muncă erau o crimă pentru aceştia.

Pe zi munceau 10 - 12 ore iar de la colonie la locul de muncă mergeau pe jos, uneori, câte 5 - 6 km, dus-întors. Aveau normă de muncă, trebuind să sape câte 3,5 m cubi de pământ pe zi, care trebuia încărcat în roabă şi urcat pe dig, dig care se afla la 8 - 10 metri înălţime. Această muncă o făceau chiar şi pe timp de iarnă. Atunci când nu se mai putea săpa, erau duşi la desecări, activitate pe care o desfăşurau pe ger. Chiar şi când afară nu se putea munci deloc, deţinuţii erau scoşi din celule şi duşi prin frig, până la canal. Cei care îşi făceau norma aveau dreptul la carte poştală şi un pachet de 5 kg alimente, însă, cei mai mulţi nu reuşeau să îşi facă norma. În toată perioada de 2 ani, deşi era tânăr, nu a reuşit să îşi facă norma decât de vreo patru ori, astfel că numai atunci a putut avea pachet de acasă. Dacă norma nu era îndeplinită, deţinuţii nu mai aveau dreptul să ia legătura cu familia iar seara, la întoarcere erau bătuţi sau băgaţi la carceră. Prima scrisoare de la familie a primit-o abia în anul 1961 şi până atunci familia nu a ştiut unde se află. Deţinuţii care aveau replică faţă de jigniri erau bătuţi şi închişi în carceră, fiind astfel obligaţi să suporte orice. A primit şi el bătaie pentru neîndeplinirea normei de muncă iar bătăile, în colonie erau preponderente.

A apreciat că aceşti comandanţi care au condus coloniile, şi-au depăşit atribuţiile prin comportamentul pe care l-au avut faţă de deţinuţi, cărora le adresau injurii, jigniri, spunându-le că nu au fost aduşi în colonie pentru adăpost ci pentru a muri, deoarece ei împiedică poporul să evolueze şi că în final, deţinuţii trebuie să mulţumească comandanţilor că sunt în colonie, pentru că în acest fel, sunt protejaţi de furia poporului, ei fiind consideraţi duşmani ai poporului. Ştie că au decedat deţinuţi, personal nu a văzut, dar l-a auzit pe X., un coleg deţinut, că, în jurul acestuia mureau deţinuţii mai în vârstă şi oamenii cu probleme de sănătate.

XX. a declarat că în ianuarie 1960 a fost transferat în Colonia de muncă Periprava, iniţial a locuit într-un saivan, două - trei zile, după care, împreună cu alţi deţinuţi au fost duşi la Grind la 3 - 4 km de Colonia Periprava. Condiţiile de detenţie de la Grind au fost foarte dure. Deţinuţii erau scoşi dimineaţa în jur de 7 - 8, sub supravegherea unui cordon de soldaţi MAI şi strângeau cocenii de pe câmp, în timp ce afară erau şi -15 grade, era vânt puternic iar hainele cu care erau îmbrăcaţi erau subţiri. Frigul era foarte puternic iar în colonie se întorceau pe jos, 2 - 3 km. Hrana era foarte puţină iar foamea era atât de mare încât un coleg deţinut numit YY. prindea şobolani şi şoareci de pe câmp pe care îi prăjea la focul făcut de soldaţi şi îi mânca. Seara erau scoşi la numărătoare iar dacă gardienii care trebuiau să facă apelul, întârziau, din cauza frigului, deţinuţii se retrăgeau în barăci, de unde gardienii îi scoteau afară cu bastoanele. La câmp se muncea zi-lumină, la culturile de floarea-soarelui şi porumb. Rândurile erau lungi de ordinul kilometrilor iar cei care rămâneau în urmă, erau opriţi seara în poarta coloniei şi pedepsiţi. Asistenţa medicală era acordată de medici deţinuţi dar aceştia nu aveau instrumentar, nici medicamente şi nimic necesar tratamentului. Cea mai frecventă boală era dizenteria, care era tratată în general cu ceai de mentă de baltă, culeasă de cei care ieşeau acolo la muncă.

Într-o baracă erau cazaţi 50 - 60 de deţinuţi, suprafaţa unei barăci fiind de aproximativ 14 - 20 metri. Munceau inclusiv duminica, când transportau chirpici în spate, de la o distanţă de 7 - 8 km sau la pădurea Letea, pentru a aduce lemne de foc.

Pe întreaga perioadă a detenţiei nu a avut nicio corespondenţă cu familia, doar în anul 1961, când i s-a permis o singură carte poştală şi un colet de 5 kg de alimente. Din anul 1963 alimentaţia s-a îmbunătăţit deoarece a fost introdusă carnea de cal.

Nu l-a cunoscut personal pe A. care era comandantul centrului Periprava şi de care depindea şi secţia Grind. În timp ce era la Grind, în anul 1962 a fost adus la secţia Bac cadavrul unui deţinut pe care a fost pus să-l descarce şi să-l introducă într-o cameră de mici dimensiuni. Dimineaţa, a constatat că acel cadavru avea ochii mâncaţi de şobolani, l-a introdus apoi într-o ladă cu stuf, după care l-a transportat cu o căruţă în direcţia satului Sfiştofca, unde era cimitirul. A mai aflat despre un deces, în cazul unui preot ZZ., care s-a spânzurat în urma unei discuţii purtate cu ofiţerul AAA.

Martorul BBB. a fost condamnat de Tribunalul Bucureşti la 4 ani muncă silnică şi a ajuns la Periprava, secţia Grind, în decembrie 1959. Medicul a văzut starea de sănătate a acestuia, foarte rea şi a dispus să fie internat iar după 2 - 3 săptămâni a fost scos la muncă. A făcut munci agricole, a efectuat desecări de canale şi şanţuri şi primea bătăi zilnice dacă nu făcea norma. Cine rămânea în urmă la muncile agricole era bătut. La canale şi desecări avea normă zilnică de 3 metri şi jumătate de scos pământ şi de aruncat pe mal cu lopata. Nu primea apă dimineaţa, primea doar un terci, apa venea în jur de 11 - 12 împreună cu mâncarea. Activităţile zilnice erau epuizante. La prânz deţinuţii primeau o zeamă "chioară" şi cartofi deshidrataţi iar dimineaţa şi seara primeau arpacaş. Nu aveau carne în alimentaţie. Porţiile nu erau niciodată suficiente, primeau mămăligă în jur de 200 - 250 grame iar pâine, aproximativ 100 - 150 de grame, aceste două alimente fiind cele care îi ţineau pe deţinuţi în viaţă. Mâncau 10 boabe de porumb pe care le măcinau în gură, ceea ce constituia un supliment de mâncare.

A relatat că un ţăran, de foame, a mâncat porumb crud şi datorită acestui fapt a murit în condiţii foarte grele, medicii comunicându-i comandantului că dacă nu va fi operat va muri, fapt care s-a şi întâmplat. Comandant era atunci A.. În acelaşi mod a murit şi deţinutul CCC. din Sibiu în vârstă de numai 18 ani. La cabinetul medical din Periprava deţinuţii doar se odihneau, pentru că medicamente nu primeau. Decesele se datorau distrofiei şi înfometării. Şi-a amintit că, într-una din zile, pe lângă grupul său de deţinuţi a trecut A. şi deoarece martorul nu s-a ridicat imediat să îl salute, comandantul a dispus sancţionarea acestuia cu 7 zile de izolare, cu lanţuri la picioare, cu mâncare la 3 zile. Două zile primea doar apă iar în cea de-a treia zi primea şi mâncare. În cei patru ani de detenţie, a făcut 80 de zile de izolare.

Astfel, parchetul a arătat că din mărturiile expuse mai sus, rezultă în mod clar că regimul de detenţie aplicat de A., în perioada cât acesta a deţinut funcţii de conducere, în cadrul Coloniei Periprava, a fost unul menit să ducă la lichidarea fizică a deţinuţilor politici prin metode indirecte, precum:

- condiţii de detenţie mizerabile şi inumane, rele tratamente;

- lipsa hranei adecvate;

- frigul extrem din barăci şi aglomerarea excesivă;

- lipsa apei potabile care era înlocuită cu apa murdară scoasă direct din Dunăre;

- lipsa medicamentelor şi a asistenţei medicale sau refuzul de a acorda asistenţă medicală adecvată;

- aplicarea de pedepse aspre pentru abateri minore de la regulament;

- condiţii de muncă foarte grele la care au fost supuşi toţi deţinuţii, indiferent dacă aceştia erau bolnavi sau inapţi, lipsa de echipament corespunzător pentru muncă, în condiţii meteorologice extreme;

- obligarea deţinuţilor de a depăşi norma de muncă cu orice preţ şi pedepsele crunte primite pentru nesupunere;

- izolarea, în care erau deţinuţii ţinuţi fără hrană şi în timpul căreia aceştia dormeau direct pe ciment, "judecarea şi condamnarea" cu bătaia, a celor care săvârşeau abateri minore, alergarea deţinuţilor cu calul şi bătăile crunte primite cu ciomege.

Astfel, s-a arătat că depoziţiile martorilor se coroborează cu aspectele sesizate de ICCMER, rezultând în mod indubitabil că tratamentul şi condiţiile de detenţie la care au fost supuşi deţinuţii condamnaţi politic au fost unele de exterminare, aşa cum rezultă din documentele şi materialele memorialistice depuse la dosarul cauzei şi din fişele matricole de ale foştilor deţinuţi.

S-a precizat că din documentele ridicate din arhiva CNSAS rezultă faptul că, printre cauzele deceselor unora dintre deţinuţii politici era şi caşexia - forma finală a inaniţiei. Trebuie menţionat şi faptul că numărul deceselor, 103, este doar cel care rezultă din înscrisurile din arhivă, numărul real fiind mult mai mare. Aşa cum rezultă din declaraţiile mai multor martori, dintre foştii deţinuţi, a rezultat că în iarna anului 1959/1960, la secţia Grind au murit cel puţin 250 de persoane.

Tratamentul la care erau supuşi deţinuţii era acelaşi, fiind prezentat diferit de fiecare, în funcţie de propria percepţie, însă, cu toţii au declarat în unanimitate că au fost bătuţi cu ferocitate dacă nu îşi îndeplineau norma de muncă iar locul unde erau bătuţi era la intrarea în colonie, unde sancţiunile erau aplicate de gardieni şi erau dispuse de conducerea coloniei. Toate aceste măsuri definesc regimul de detenţie instituit şi menţinut de A., regim care a contribuit la exterminarea deţinuţilor politici.

În ceea ce priveşte ancheta Partidului Comunist Român din anul 1968 s-au arătat următoarele:

Regimul de detenţie care a avut drept scop exterminarea deţinuţilor politici rezultă şi din propria anchetă efectuată de Comisia de partid în anul 1968, comisie care deşi avut drept scop investigarea abuzurilor comise împotriva unor militanţi comunişti, în mod indirect a investigat şi abuzurile comise împotriva deţinuţilor din penitenciare şi colonii de muncă, fiind identificate persoanele responsabile. În faţa acestei comisii a fost audiat numitul DDD., care în perioada 1950 - 1954 a fost ministru de interne şi care a primit mai multe rapoarte privind ilegalităţile din centrele de detenţie. Din declaraţia acestuia a rezultat faptul că, deţinuţii erau victimele unor abuzuri şi că regimul de executare a pedepselor era reglementat prin ordine ale superiorilor ierarhici pe linie de partid.

Astfel, pasaje extrase din declaraţiile acestuia vin în sprijinul celor de mai sus:

"era un sistem de a bate fără milă, în mod barbar (...), deţinuţii erau bătuţi în asemenea hal încât pierdeau carnea de pe ei" " mi-a venit informaţia că la Brăila oamenii sunt bătuţi crunt, iar cadavrele erau cărate pe tărgi improvizate din două beţe" "oamenii erau terorizaţi şi nu educaţi..(...), ancheta a stabilit că aceştia se făceau vinovaţi că în loc să aplice măsurile stabilite, încurajau pe diferiţi bandiţi să bată în mod bestial, fapt ce a dus ca mulţi dintre deţinuţi să-şi piardă viaţa, memoria, să devină schilozi", "în relaţiile dintre noi şi securitate au fost discuţii serioase pentru că se făceau arestări fără o bază legală (...)".

Acesta a mai declarat faptul că, EEE., fost ministru adjunct în MAI până în anul 1952, a coordonat acţiunea violentă din închisori, conducea lagărele şi a dat indicaţia de a fi bătuţi deţinuţii. Părerea fostului ministru de interne DDD. a fost aceea că, oamenii puşi să conducă închisorile şi lagărele nu au fost ţinuţi în mână şi nu li s-a pus în vedere cum trebuie să se comporte (...), le-a permis să bată ca mijloc de a stăpâni pe deţinuţi.

Locotenentul de securitate FFF., fost prim locţiitor al şefului Direcţiei Penitenciare, lagăre şi colonii, a dat şi el declaraţie cu ocazia acestei anchete. În declaraţia sa a confirmat faptul că, internările în colonii se făceau în baza unei decizii date de MAI, pe un termen de la 1 la 5 ani şi anume în baza Deciziei nr. 9. Nu era o hotărâre a Consiliului de Miniştri, nu era o lege, ci o hotărâre dată de fostul ministru O., iar regimul din penitenciare a fost o "acţiune organizată."

Concluzia anchetei din anul 1968, a fost aceea că, în România a existat un regim de exterminare a deţinuţilor politici în perioada 1948 - 1964, dictat pentru toate centrele de detenţie politică din ţară, la ordinele conducerii statului comunist. Ancheta nu a condus la judecarea şi condamnarea vinovaţilor ci s-a convenit ca sancţionarea să se facă doar pe linie politică iar pe latură penală, să se aştepte termenul de împlinire a prescripţiei răspunderii penale.

Partidul Comunist Român s-a substituit organelor penale şi a subordonat justiţia puterii executive. Concluziile anchetei au fost acelea că în perioada 1952 - 1964, în cadrul coloniilor şi penitenciarelor a existat un regim de exterminare a deţinuţilor politici care a fost dictat de persoanele aflate la conducerea statului şi aplicat în diferite maniere de către comandanţii unităţilor de detenţie.

GGG., prim ministru la acea vreme şi membru al comisiei de anchetă arăta, cu ocazia anchetei: (...) însă, ce ar însemna un proces? Apărarea lui HHH. va scoate la iveală o serie de lucruri urâte nu numai în ceea ce priveşte anumite părţi ale conducerii într-o anumită epocă, dar şi legătura acestei practici cu alte practici de unde s-au inspirat. Procesul ar lua un caracter nu numai împotriva unor elemente ale conducerii române, dar ar lua un caracter de proces care se face într-un stat care este foarte sensibil la aceasta. Nu avem nimic de câştigat în aceasta. Şi dimpotrivă, în aceste condiţii noi nu am putea lăsa procesul public (...) ar trebui să-l facem în şedinţă secretă, în şedinţă secretă s-au făcut toate porcăriile pe care le dăm acum şi încercăm să le îndepărtăm şi ar fi într-adevăr nefericit lucru dacă ne-am aşeza într-o situaţie care să poată spune şi de tandea şi de mandea: ăştia au spus despre aceia ca s-o facă ei. Aşa mi se pare că soluţia cea mai bună este să lăsăm lucrurile să se îndrepte spre prescripţie din punct de vedere judiciar, să nu luăm o hotărâre, să spunem să nu fie trimis în judecată şi împotriva omului să fie luate hotărârile politice. Mai sunt câteva luni până la prescripţie."

Decizia finală a fost luată de III. care a achiesat în totalitate la cele spuse de GGG.:

"Bine. Atunci suntem de acord (toţi tovarăşii sunt de acord)."

Din prelegerea prim-ministrului GGG. a rezultat încă o dată faptul că, puterea judecătorească era absorbită de cea executivă, în sensul că la nivelul PCR se decidea cine va fi urmărit penal şi judecat, fiind exclus ca organele penale să se autosesizeze după ce partidul a dat o rezoluţie.

În Raportul final al Comisiei Prezidenţiale pentru Analiza Dictaturii Comuniste din România, Bucureşti, 2006 se arată că:

"Închisoarea, locul unde se execută pedeapsa şi sunt disciplinaţi infractorii, a devenit în România comunistă locul în care s-a petrecut eliminarea, reeducarea, torturarea, supravegherea şi distrugerea fizică şi psihică a tuturor celor care se opuneau, ar fi putut să se opună sau nu puteau accepta noua ordine politico-economico-socială dispusă de autorităţile comuniste. În mod firesc, copiind modelul sovietic al Gulagului, liderii comunişti români au transformat instituţional şi procedural - în termenii regimului detenţiei - întregul sistem penitenciar moştenit, adăugându-i treptat forma şi substanţa unui adevărat infern (...). Militarizarea sistemului penitenciar, dar mai ales noul regulament secret destinat închisorilor unde erau depuşi deţinuţii politici, adoptat în septembrie 1948, copiat sau inspirat din cele sovietice a marcat trecerea spre regimul de exterminare lentă, fizică şi psihică a opozanţilor, prin izolarea totală de familii şi societate, prin înfometare şi condiţiile inumane de trai, prin lipsa asistenţei şi prin permanenta supraveghere".

Cu privire la încadrarea juridică a faptei şi analiza mijloacelor de probă s-au arătat următoarele:

Parchetul de pe lângă Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie a arătat că, fapta inculpatului A. care, în perioada 01.08.1958 - 01.11. 1963, în calitate de locţiitor şi comandant al Coloniei de Muncă Periprava, a săvârşit acţiuni sau inacţiuni sistematice care au avut ca rezultat persecutarea colectivităţii reprezentată de deţinuţii politici încarceraţi în Colonia de Muncă de la Periprava, prin privare de drepturi fundamentale ale omului sau prin restrângerea gravă a exercitării acestor drepturi, pe motive de ordin politic, respectiv, prin supunerea la condiţii de existenţă sau tratament de natură să ducă la distrugerea fizică a deţinuţilor politici, cu menţiunea că în perioada 01.08.1958 - 01.11.1963, au fost înregistrate un număr de 103 decese în rândul deţinuţilor politici, prin acţiuni ce depăşesc cadrul legal (lipsa medicamentelor, lipsa îngrijirii medicale, refuzul de acordare a asistenţei medicale adecvate, refuz de transfer către spitale penitenciar, degradarea stării de sănătate prin lipsa hranei, lipsa încălzirii, pedepsele aplicate discreţionar şi abuziv deţinuţilor, condiţii de detenţie inumane, rele tratamente, bătaia şi alte violenţe, ignorarea adreselor şi sesizărilor făcute de deţinuţi), întrunesc elementele constitutive ale infracţiunii contra umanităţii prev. de art. 439 alin. (1) lit. j) cu aplicarea art. 5 C. pen.

În ceea ce priveşte încadrarea, s-a arătat că este necesar a fi făcute câteva consideraţii privind evoluţia în timp a acestei infracţiuni, având în vedere că activitatea infracţională a inculpatului a făcut obiectul de reglementare a mai multor legi succesive.

Infracţiunea de genocid, pentru care a fost iniţial începută urmărirea penală, ca infracţiune contra păcii şi omenirii, a fost incriminată în legislaţia română pentru prima dată prin dispoziţiile art. 2312 din C. pen. de la 1936, dispoziţii introduse prin Decretul nr. 212/1960. Potrivit acestui text de lege, constituia infracţiunea de genocid şi se pedepsea cu moartea, săvârşirea în scop de a distruge, în întregime sau în parte, un grup sau o colectivitate omenească, din motive de rasă, naţionalitate sau religie, a vreuneia din următoarele fapte: a) uciderea membrilor grupului; b) vătămarea gravă a integrităţii fizice şi mentale a membrilor grupului; c) supunerea grupului la condiţii de existenţă sau tratamente de natură să ducă la distrugerea lui fizică; d) luarea de măsuri tinzând la împiedicarea naşterilor în sânul grupului; e) transferarea forţată a copiilor unui grup în alt grup.

Infracţiunea de tratamente neomenoase a fost incriminată pentru prima dată în legislaţia română în dispoziţiile art. 2314 C. pen. de la 1936, dispoziţii introduse prin Decretul nr. 212/1960.

Potrivit textului de lege, constituia infracţiunea de tratamente neomenoase, supunerea la tratamente neomenoase a răniţilor şi bolnavilor, a membrilor personalului civil sanitar sau al Crucii Roşii, a naufragiaţilor, a prizonierilor de război şi în general, a oricărei alte persoane căzute sub puterea adversarului, ori supunerea lor la experienţe medicale sau ştiinţifice care nu sunt justificate de un tratament medical în interesul lor şi se pedepseşte cu muncă silnică de la 5 la 20 de ani.

Legea nr. 15/1968 - C. pen., care a abrogat C. pen. de la 1936 a prevăzut în aceeaşi formă infracţiunea de tratamente neomenoase în cuprinsul art. 358 C. pen., în cadrul Titlului XI al Părţii Speciale - Infracţiuni contra păcii şi omenirii. În varianta tip infracţiunea se realizează, sub aspectul laturii obiective, fie prin supunerea persoanelor căzute sub puterea adversarului la tratamente neomenoase, fie la experienţe medicale sau ştiinţifice ce nu sunt justificate de un tratament medical în interesul lor. Prin supunerea unei persoane la tratamente neomenoase se înţelege obligarea persoanei la condiţii de hrană, locuinţă, îmbrăcăminte, de igienă, asistenţă medicală etc, greu de suportat fizic şi umilitoare din punct de vedere moral.

Noua incriminare prevăzută de art. 358 din C. pen. de la 1968 a rămas în vigoare nemodificată până la data de 01.02.2014, când, a intrat în vigoare Legea nr. 286/2009 privind noul C. pen., în acest cod nemaifiind incriminată o infracţiune cu denumirea de tratamente neomenoase. Din tezele prealabile ale Proiectului noului C. pen., rezultă că relaţiile sociale ocrotite în C. pen. de la 1968 - Infracţiuni contra păcii şi omenirii, sunt ocrotite în prezent în Titlul XII - Infracţiuni de genocid, contra umanităţii şi de război. Infracţiunile contra umanităţii formează un grup distinct de infracţiuni ce pot fi comise atât pe timp de pace, cât şi pe timp de război. În cadrul textului au fost sistematizate 12 modalităţi normative. Urmând modelul german s-a renunţat la definirea termenilor, fără a se aduce atingere principiului res certa, noţiunile fiind explicate suficient în cadrul fiecărei secţiuni.

Potrivit art. 438 C. pen., constituie infracţiune contra păcii şi omenirii săvârşirea, în cadrul unui atac generalizat sau sistematic lansat împotriva unei populaţii civile a faptei prevăzute la lit. j), respectiv, persecutarea unui grup sau a unei colectivităţi determinate prin privare de drepturile fundamentale ale omului sau prin restrângerea gravă a exercitării acestor drepturi, pe motive de ordin politic, rasial, naţional, etnic, cultural, religios, sexual ori în funcţie de alte criterii recunoscute ca inadmisibile în dreptul internaţional. În noua reglementare infracţiunea este pedepsită cu închisoare de la 15 la 20 de ani şi interzicerea exercitării unor drepturi.

În raport de cele menţionate, Parchetul de pe lângă Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie a arătat că elementele constitutive ale infracţiunii de tratamente neomenoase din vechea reglementare se regăsesc şi în noua reglementare prevăzută de art. 439 lit. j) C. pen.

Sub aspectul laturii obiective, inculpatul, în calitate de comandant al Coloniei de muncă Periprava, a săvârşit acţiuni sau inacţiuni sistematice care au avut ca rezultat persecutarea colectivităţii reprezentată de deţinuţii politici încarceraţi în colonie, prin privarea de drepturi fundamentale ale omului sau prin restrângerea gravă a exercitării acestor drepturi, pe motive de ordin politic, respectiv prin supunerea la condiţii de existenţă sau tratament de natură să ducă la distrugerea fizică a deţinuţilor politici, prin acţiuni care depăşesc cadrul legal.

Noţiunea de tratamente inumane a fost definită de Curtea europeană pentru prima dată în cauza Irlanda c/Rouyaume-Uni, din anul 1978, ca fiind acele acte prin care se provoacă victimei leziuni sau suferinţe fizice şi morale susceptibile de a produce puternice tulburări psihice. Aceste acte sunt comise cu intenţia de a cauza suferinţe fizice intense victimei. De asemenea, în materie de tortură, suferinţa trebuie să se situeze la un nivel de gravitate deosebit, să fie provocată de agenţi ai statului sau să fie tolerată de agenţi ai statului, ceea ce înseamnă că actele în sine pot fi comise asupra victimei chiar şi de către particulari. În această din urmă situaţie autorităţile statale se fac vinovate că au permis săvârşirea unor asemenea acte sau dacă ele s-au produs, eventual de neîndeplinirea obligaţiei de a urmări şi pedepsi pe autorii lor.

Pornind de la definiţia dată tratamentelor inumane de Curtea europeană, Parchetul de pe lângă Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie a reţinut că, autorităţile statale comuniste nu numai că au tolerat, dar au şi permis unor agenţi ai statului să acţioneze ca adevăraţi torţionari ai victimelor acestui regim de suprimare fizică şi psihică, ceea ce nu exclude cercetarea făptuitorilor şi sub aspectul acestei infracţiuni. Folosirea forţei fizice asupra unei persoane private de libertate, atunci când acest lucru nu este strict necesar raportat la comportamentul acelei persoane, este de natură să aducă atingere demnităţii umane şi constituie o încălcare a dreptului garantat de art. 3 din Convenţia Europeană a Drepturilor Omului şi care prevede că nimeni nu poate fi supus torturii, nici pedepselor sau tratamentelor inumane sau degradante.

În calitatea de comandant al coloniei de muncă, inculpatul A. era direct responsabil de viaţa deţinuţilor, aşa cum se arăta în Regulamentul de funcţionare a DGP, ceea ce înseamnă că ansamblul condiţiilor de detenţie era organizat sau cel puţin tolerat de acesta. Decesele deţinuţilor au fost efectul unui cumul de factori ce făceau obiectul voinţei comandantului de colonie, acesta fiind singurul în măsură să ia decizii în privinţa condiţiilor de detenţie. Regulamentele care erau în vigoare în materia condiţiilor de detenţie alcătuiau doar premisele organizării regimului de exterminare în penitenciare şi colonii de muncă în timp ce măsurile concrete luate pentru anihilarea deţinuţilor politici erau lăsate în grija comandanţilor de penitenciare şi doar amendate prin ordine şi recomandări neoficiale venite pe linie de partid. Decesul deţinuţilor venea în urma unui proces lent, dar eficace, prin care deţinuţii erau torturaţi fizic şi psihic. Regimul de exterminare pus la punct de A., prin abuzurile şi încălcările sistematice ale drepturilor omului au dus la decesul mai multor deţinuţi ca urmare a unui cumul de factori, precum, programul de muncă extenuant, violenţele fizice aplicate deţinuţilor, condiţiile insalubre în care aceştia erau ţinuţi, lipsa apei potabile. Din declaraţiile supravieţuitorilor a rezultat faptul că sancţiunile erau aplicate pentru cele mai mici abateri de la regulile interne şi erau bătaia, izolarea, lipsa hranei pentru mai multe zile consecutive, dar deţinuţii erau bătuţi şi fără să încalce vreo regulă sau ordin. Corecţiile fizice erau parte a programului zilnic şi nu erau excepţii nici în cazul celor inapţi de muncă.

Inculpatul a pus la punct un adevărat sistem de investigare şi sancţionare a celor care nu respectau ordinele sale. Deţinuţii înfometaţi, bolnavi şi osteniţi erau bătuţi dacă mâncau din recoltă iar după aplicarea bătăilor erau lăsaţi să zacă pe o pătură. În mărturiile supravieţuitorilor, tema lipsa hranei este una recurentă. Documentele aflate la dosarele deţinuţilor arată faptul că, aceştia sufereau de anumite afecţiuni şi că acestea erau agravate de faptul că erau foarte slabi. Deţinuţii erau anemici şi sufereau de afecţiuni ale sistemului gastro-intestinal, asociate cu o alimentaţie proastă. Una dintre cele mai frecvente afecţiuni întâlnite în rândul deţinuţilor de la Periprava era enterocolita provocată de consumul apei nepotabile din Dunăre. Deţinuţii care nu se îmbolnăveau nu primeau medicamente, ci apă caldă cu cloramină care doar ameliora simptomele. La un moment dat inculpatul a interzis administrarea acestui tratament, ca sancţiune pentru că deţinuţii mâncau porumb crud de pe câmp.

Toate aceste elemente au făcut parte din regimul de exterminare a deţinuţilor politici, regim organizat de inculpat. Tratamentul inuman al deţinuţilor era caracterizat prin izolarea totală de familii şi de orice alte persoane, condiţii de cazare mizerabile, frigul insuportabil din barăci, sancţiunile fizice pentru abateri minore, hrana deficitară, înfometarea, însetarea acestora, dureri pe care nu le puteau ameliora din cauza lipsei de medicamente, condiţii inumane de muncă. Regimul impus nu crea condiţii minime de supravieţuire pe termen lung, având în vedere că în cele mai multe cazuri, condamnările depăşeau 10 ani.

Din documente a rezultat faptul că, în perioada 01.08.1958 - 01.11.1963, în care la cârma coloniei s-a aflat inculpatul, la Periprava au decedat 103 deţinuţi, toţi făcând parte din colectivitatea contrarevoluţionarilor. O statistică a cauzelor de deces, potrivit fişelor medicale identificate în arhive, au indicat următoarele:

- 15 decese au avut drept cauză enterocolita cronică sau acută.

Această afecţiune reprezintă o inflamaţie a mucoaselor intestinului subţire şi a colonului care poate fi cauzată de o bacterie, de un virus sau un parazit. Simptomele acesteia sunt diaree apoasă sau sangvinolentă, crampe abdominale, vărsături, asociate sau nu cu febra.

Enterocolita este o afecţiune uşor de tratat iar şansele de recuperare sunt aproape de 100%. Cu toate acestea, aşa cum au arătat supravieţuitorii şi cum atestă actele de deces, deţinuţii nu primeau niciun tratament pentru această afecţiune.

Mai trebuie subliniat şi faptul că una dintre afecţiunile cu care se asociază enterocolita este caşexia, care reprezintă o stare de slăbiciune profundă a organismului, legată de o denutriţie foarte importantă, forma finală a malnutriţiei. Din mărturiile foştilor deţinuţi a rezultat faptul că, în lipsa medicamentelor, simptomele enterocolitei au fost tratate cu apă cloraminată dar şi aceasta era primită cu raţia;

- 19 decese au fost cauzate de tuberculoză sau pneumonie.

Tuberculoza reprezintă o boală infecţioasă de obicei curabilă, provocată de diferite tipuri de microbacterii, de obicei Mycobacterium tuberculosis. Cel mai des, tuberculoza atacă plămânii dar poate afecta şi alte părţi ale corpului precum oasele şi ganglionii. Tratamentul împotriva tuberculozei a fost descoperit în anul 1906 şi a fost început să fie folosit pe scară largă în al Doilea Război Mondial. Aşadar, în perioada de referinţă, tratamentul era disponibil dar nu se administra deţinuţilor deoarece prin încarcerarea lor se urmărea exterminarea acestei categorii de cetăţeni. Tuberculoza este considerată una dintre bolile mizeriei, fiind asociată cu o nutriţie proastă şi cu un mediu de viaţă insalubru, murdar;

- 21 de decese au fost cauzate de diverse afecţiuni ale aparatului digestiv şi excretor: cancer de colon, intestinal, gastric, ulcer gastric, ciroză hepatică, caşexie, uremie, insuficienţă renală, neoplasm rectal şi altele. Toate aceste afecţiuni au fost agravate de lipsa hranei, de programul de muncă extenuant şi lipsa îngrijirilor medicale. Aşadar, o serie de boli care, în condiţii normale, ar fi putut fi tratate, sau măcar ameliorate, au ajuns să ucidă zeci de persoane;

- 32 de decese au fost cauzate de afecţiuni cardiace. În această categorie sunt incluşi deţinuţii care au decedat în urma insuficienţei cardiace;

- 4 decese au avut drept cauze, septicemia, leucemia, meningita şi moartea violentă prin împuşcare, în acest ultim caz fiind vorba despre un deţinut care a încercat să evadeze.

Diagnosticele prezentate mai sus sunt consecinţe directe ale regimului de detenţie din cadrul formaţiunii Periprava, decedaţii suferind de boli ale mizeriei- enterocolită, tuberculoză, nefrită, afecţiuni care, în condiţii normale puteau fi tratate.

Din analiza datelor statistice a rezultat că în perioada august 1958 - septembrie 1963, la colonia de muncă Periprava s-au produs 103 decese, anul cu cele mai multe decese fiind 1960, când s-au produs 53 de decese. Cel mai tânăr deţinut decedat era în vârstă de 19 ani, iar cel mai în vârstă, în anul 1961, avea 71 de ani. Grupa de vârstă cu cele mai multe decese, a fost între 50 şi 59 de ani. Un procent de 18% dintre decedaţi erau persoane sub 29 de ani iar 19%, aveau vârsta cuprinsă între 40 şi 49 de ani.

Prin activitatea întreprinsă, în calitate de comandant al coloniei de muncă Periprava, inculpatul a încălcat prevederile art. 5 din Declaraţia Universală a Drepturilor Omului, potrivit cu care "nimeni nu va fi supus la tortură, nici la pedepse sau tratamente crude, inumane sau degradante", precum şi a dreptului la libera exprimare, prevăzut de art. 19 din Declaraţia Universală a Drepturilor Omului.

Mobilul săvârşirii acestor crime împotriva umanităţii l-a constituit politica deliberată a regimului aflat la putere, în vederea reprimării, persecutării şi exterminării unor grupuri de oameni pe criterii politice, întrucât aceştia erau percepuţi ca un pericol împotriva sistemului instaurat în România.

Referitor la imprescriptibilitatea acestor infracţiuni, s-a menţionat faptul că, până la ratificarea de către România, la 30 iulie 1969, prin Decretul nr. 547/1969 a Convenţiei asupra imprescriptibilităţii crimelor de război şi a crimelor împotriva omenirii - Rezoluţia ONU nr. 2391/26.11.1968, toate infracţiunile, inclusiv infracţiunile contra păcii şi omenirii erau supuse prescripţiei. Decretul mai sus menţionat prevedea că sunt imprescriptibile, indiferent de data la care au fost comise, crimele de război şi crimele împotriva umanităţii, dacă sunt comise pe timp de război sau pe timp de pace. Prevederea din C. pen., potrivit căreia dispoziţiile se aplică numai faptelor săvârşite în timpul cât acesta era în vigoare nu pot fi invocate pentru a înlătura aplicabilitatea Convenţiei ONU, întrucât trebuie avute în vedere dispoziţiile art. 11 din Constituţia României, care stabileşte că statul român trebuie să îndeplinească, întocmai şi cu bună-credinţă obligaţiile care îi revin din tratatele la care este parte (cum este şi Convenţia ONU) şi că tratatele fac parte din dreptul intern. Art. 15 alin. (2) din Constituţia României prevede că legea dispune numai pentru viitor cu excepţia legii penale mai favorabile sau contravenţionale mai favorabile. Potrivit art. 20 alin. (2) din acelaşi act normativ, dacă există neconcordanţe între pactele şi tratatele la care România este parte, privitor la drepturile fundamentale ale omului şi legile interne, au prioritate reglementările internaţionale, inclusiv Convenţia ONU. Legea nr. 590/2003 privind tratatele, în deplin acord cu principiile Convenţiei de la Viena privind dreptul tratatelor, prevede că aplicarea dispoziţiilor tratatelor internaţionale deci şi ale Convenţiei ONU, reprezintă o obligaţie pentru toate autorităţile statului român, inclusiv pentru autoritatea judecătorească iar "prevederile legislative interne nu pot fi invocate pentru a justifica neexecutarea dispoziţiilor unui tratat în vigoare".

Termenul de prescripţie pentru infracţiunea de tratamente neomenoase, în reglementarea existentă la data comiterii infracţiunii, era de 15 ani, conform art. 122 alin. (1) lit. a) şi alin. (2) din vechiul C. pen., socotit de la data comiterii infracţiunii.

Însă, potrivit art. 128 alin. (1) şi (3) din vechiul C. pen., cursul termenului de prescripţie prevăzut de art. 122 C. pen. este suspendat pe timpul cât o dispoziţie legală sau o împrejurare de neprevăzut ori de neînlăturat împiedică punerea în mişcare a acţiunii penale sau continuarea procesului penal. În Decizia nr. 2579/7.09.2009 a Înaltei Curţi de casaţie şi Justiţie, s-a menţionat că "tragerea lor (a cadrelor active ale MAI-DGSS), la răspundere penală nu a fost posibilă în perioada existenţei statului totalitar comunist şi datorită poziţiei sau funcţiilor deţinute iar o dovadă a acestui fapt o constituie şi poziţia adoptată de statul român, la propunerea primului ministru GGG., în urma unei anchete efectuate de o comisie a Partidului Comunist Român în anul 1968, de a nu se dispune punerea în mişcare a acţiunii penale şi trimiterea în judecată a celor vinovaţi de stabilirea unui regim de exterminare în penitenciar. Intervenţia politicului în cursul firesc al justiţiei a constituit şi o cauză de neînlăturat care a împiedicat punerea în mişcare a acţiunii penale. Prin investigaţiile desfăşurate, Comisia PCR s-a substituit organelor de urmărire penală şi a realizat adevărate acte de urmărire penală, precum audieri de martori şi studierea dosarelor foştilor deţinuţi politici decedaţi.

Astfel, s-a arătat că, în contextul politic de la acea dată, acţiunile întreprinse în cadrul anchetei au reprezentat adevărate acte de urmărire penală şi au determinat o întrerupere a prescripţiei răspunderii penale în temeiul art. 123 C. pen. Ca efect al aceleiaşi anchete, a operat şi suspendarea termenului de prescripţie a răspunderii penale în temeiul art. 128 C. pen. Astfel, decizia adoptată de "toţi tovarăşii" ca o concluzie a anchetei de la 1968, de a nu se începe urmărirea penală, a reprezentat o împrejurare de neînlăturat ce a împiedicat tragerea la răspundere penală a celor care au elaborat, susţinut şi aplicat regimul de exterminare a deţinuţilor politici.

Termenul întrerupt şi suspendat, în condiţiile de mai sus, a început să curgă odată cu înlăturarea regimului comunist şi consacrarea constituţională a principiului separaţiei puterilor în stat şi a independenţei puterii judecătoreşti. Odată cu intrarea în vigoare a Constituţiei, la 8 decembrie 1991, s-a îndepărtat împrejurarea care împiedica punerea în mişcare a acţiunii penale pentru infracţiunile comise în unităţile de detenţie.

Potrivit art. 358 vechiul C. pen., infracţiunea de tratamente neomenoase se pedepseşte cu închisoare de la 5 la 20 de ani însă, potrivit art. 121 alin. (2) vechiul C. pen., în cazul acestei infracţiuni prescripţia nu înlătură răspunderea penală.

Ca urmare, deşi la data săvârşirii infracţiunii de tratamente neomenoase, prev. de art. 439 alin. (1) lit. j) C. pen. era prescriptibilă, prin dispoziţii ulterioare interne şi internaţionale, intervenite până la momentul împlinirii termenului de prescripţie, având în vedere şi cauza de suspendare a acestui termen, aceasta a devenit imprescriptibilă, imprescriptibilitate menţinută şi în noua reglementare a infracţiunii din noul C. pen.

În susţinerea acuzaţiilor din rechizitoriu, Parchetul de pe lângă Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie a ataşat actului de inculpare: sesizarea IICCEMR, raport arheologic şi planşe foto, adresa Consiliului Legislativ nr. R 500/26 martie 2014 şi acte normative, declaraţiile martorilor JJJ., P., KKK., LLL., UU., MMM., F., MM., PP., FF., HH., DD., SS., GG., NNN., JJ., OOO., PPP., QQQ., QQ., XX., RRR., B., SSS., BBB., TTT., LL., UUU., VVV., WWW., XXX., W., YYY., J., ZZZ., RR., AAAA., documente de penitenciar pentru unii dintre aceştia, tabelul centralizator cu deţinuţii de la Periprava în perioada august 1958 - septembrie 1963, fişe matricole şi acte de deces deţinuţi Periprava, interviurile luate de cercetătorii IICCMER foştilor deţinuţi din colonia de muncă, legislaţia în domeniu, bibliografie A., interviu A., corespondenţă IICCMER, date statistice, referat asupra desfăşurării activităţii în cadrul coloniei Periprava, extras din dosarul lui BBBB., memorialistică, copii ale dosarelor identificate în arhivele CNSAS pe numele numiţilor CCCC., DDDD., EEEE., FFFF., copii ale dosarelor identificate în arhiva CNSAS pe numele Y., GGGG., NN., HHHH., IIII., JJJJ., KKKK., LLLL., MMMM., NNNN., OOOO., PPPP., QQQQ., RRRR., copii de pe dosarele identificate în CNSAS pe numele SSSS., TTTT., UUUU., VVVV. şi WWWW., copii ale actelor identificate în arhiva CNSAS pe numele XXXX., YYYY., SS., PP., ZZZZ., AAAAA., BBBBB., CCCCC., DDDDD., EEEEE., FFFFF., GGGGG., HHHHH., IIIII., JJJJJ., KKKKK., LLLLL., MMMMM., NNNNN., OOOOO., PPPPP., QQQQQ., HH., MM., RRRRR., DD., JJ., SSSSS., TTTTT., KK., UUUUU., VVVVV., B., WWWWW., NNN.,XXXXX., YYYYY., ZZZZZ., AAAAAA., BBBBBB., CCCCCC., DDDDDD., EEEEEE., FFFFFF., GGGGGG., HHHHHH., IIIIII., JJJJJJ., OOOO., KKKKKK., LLLLLL., MMMMMM., NNNNNN., OOOOOO., PPPPPP., GGG., QQQQQQ., RRRRRR., SSSSSS., TTTTTT., UUUUUU., VVVVVV., WWWWWW., XXXXXX., YYYYYY., ZZZZZZ., AAAAAAA., BBBBBBB., CCCCCCC., CCCC., DDDDDDD., EEEEEEE., FFFFFFF., GGGGGGG., HHHHHHH., IIIIIII., JJJJJJJ., KKKKKKK., LLLLLLL., MMMMMMM., NNNNNNN., OOOOOOO., PPPPPPP., PPP., QQQQQQQ., RRRRRRR., SSSSSSS., TTTTTTT., UUUUUUU., VVVVVVV., XXXX., QQ., RR., WWWWWWW., XXXXXXX., YYYYYYY., UUUUUU., ZZZZZZZ., adrese CASAS, copie după dosarul de cadre al inculpatului, declaraţia inculpatului.

Camera Preliminară

Potrivit art. 344 alin. (2) C. proc. pen. astfel cum era în vigoare la data parcurgerii procedurii de cameră preliminară, copia rechizitoriului a fost comunicată inculpatului iar acesta, în termenul prevăzut de art. 344 alin. (3) C. proc. pen. a formulat cereri şi excepţii referitoare la urmărirea penală şi la sesizarea instanţei de judecată.

Inculpatul a invocat nelegala sesizare a instanţei, deoarece există o cauză care împiedică punerea în mişcare a acţiunii penale, conform art. 16 C. proc. pen.

A arătat că, la data comiterii faptei, 1958 - 1963, infracţiunea pentru care a fost trimis în judecată nu era prevăzută de legea penală, fiind încălcat principiul legalităţii incriminării prevăzut de art. 23 din Constituţie.

Prin Decretul nr. 212/1960 s-a introdus în C. pen. de la 1936, infracţiunea de supunere la rele tratamente neomenoase, care are subiect pasiv calificat, adică prizonierii de război, naufragiaţii, personalul Crucii Roşii, orice alte persoane căzute sub puterea adversarului. Între aceste persoane nu se regăsesc deţinuţii politici, iar infracţiunea nu se putea comite decât pe timp de război.

Potrivit art. 164 din C. pen. în vigoare la acea dată, prescripţia stinge răspunderea penală, iar termenul de prescripţie era de 15 ani de la data comiterii faptei.

Infracţiunea prevăzută de art. 439 C. pen. actual este o incriminare nouă, introdusă pentru alinierea legislaţiei penale la Statutul Curţii Penale Internaţionale.

Potrivit art. 15 alin. (2) din Constituţie legea dispune numai pentru viitor cu excepţia legii mai favorabile. Ca urmare, art. 439 C. pen. nu are aplicabilitate în cauză, fiind incidente dispoziţiile art. 16 alin. (1) C. proc. pen.

Infracţiunea reglementată de art. 439 C. pen. nou are un conţinut total diferit faţă de cel reglementat de codurile anterioare, de la 1936 şi 1968 şi nu se regăseşte în niciunul dintre codurile anterioare.

O altă cauză care împiedică punerea în mişcare a acţiunii penale este prescripţia. Potrivit C. pen. de la 1936, infracţiunea prevăzută la art. 2314, se prescrie într-un termen de 15 ani.

O altă nelegalitate a urmăririi penale o reprezintă neaplicarea art. 5 C. pen. şi art. 20 din Constituţie, privind aplicarea legii penale mai favorabile. Normele privind prescripţia cuprinse în C. pen. de la 1936, cu modificările aduse prin Codul de la 1969 constituie legea mai favorabilă. În cuprinsul rechizitoriului parchetul precizează că această prevedere nu este aplicabilă în speţă, întrucât cursul termenului de prescripţie a fost suspendat în perioada în care o dispoziţie legală sau o împrejurare de neprevăzut împiedică punerea în mişcare a acţiunii penale, faţă de Decizia Înaltei Curţi de Casaţie şi Justiţie nr. 2579/2009, potrivit căreia tragerea la răspundere penală a cadrelor MI nu a fost posibilă în perioada existenţei statului comunist. Prin urmare, termenul de prescripţie suspendat a reînceput să curgă de la data intrării în vigoare a Constituţiei României la 8 decembrie 1991, de la această dată începând să curgă un nou termen de prescripţie de 15 ani care s-a împlinit la 8 decembrie 2006.

A arătat că un alt motiv de nelegalitate este acela că nu sunt întrunite elementele constitutive ale infracţiunii. Parchetul a constatat că sunt întrunite elementele constitutive ale infracţiunii de tratamente neomenoase, astfel cum a fost reglementată în codurile anterioare, însă aceleaşi elemente nu se regăsesc şi în actuala reglementare. Între infracţiunea din vechile coduri şi actualul cod există diferenţă de subiect pasiv, aşa cum s-a arătat iar în ceea ce priveşte subiectul activ, acesta poate fi o persoană civilă sau cu grad militar, însă trebuie să deţină o funcţie fără de care nu poate comite infracţiunea.

Inculpatul nu a fost la comanda coloniei decât în perioada 1 octombrie 1960 - noiembrie 1963, până la 1 octombrie 1960 fiind locţiitor al comandantului. Rezultă fără dubii că inculpatul ar putea răspunde numai pentru perioada cât a fost comandant şi când au decedat 25 deţinuţi nu 103, decesele având alte cauze decât acţiunile inculpatului.

În calitate de locţiitor nu avea atribuţii legate de asigurarea hranei, a medicamentelor, soluţionarea cererilor deţinuţilor. În cuprinsul rechizitoriului nu s-a reţinut legătura de cauzalitate dintre decesul celor de deţinuţi şi acţiunile inculpatului.

A criticat inculparea sa şi sub aspectul laturii subiective. Elementul subiectiv obligatoriu al infracţiunii este intenţia directă iar scopul trebuie să fost acela de distrugere a colectivităţii deţinuţilor de la Periprava. Din declaraţiile martorilor nu rezultă că inculpatul a urmărit acest scop.

Nici în penitenciarele de astăzi ale României, condiţiile de detenţie nu sunt rezonabile.

Un alt element de nelegalitate este acela că, deşi competenţa de efectuare a urmăririi penale aparţine procurorului, numai 13 dintre martori au fost audiaţi în mod nemijlocit de procuror, restul fiind audiaţi de organele de cercetare penală.

Un alt motiv de nelegalitate invocat a fost acela că, în cauză nu s-a asigurat asistenţa juridică a inculpatului. Urmărirea penală pentru infracţiunea de genocid a început să fie efectuată la 21.10.2013 iar dreptul de a fi asistat de avocat i s-a adus la cunoştinţă la 25.10.2013. Până la această dată fuseseră deja audiate 6 persoane, la aceste audieri apărătorul inculpatului nefiind prezent .

Există de asemenea un dubiu şi cu privire la persoana care a audiat cele şase persoane întrucât iniţial declaraţiile nu au fost semnate de procuror, însă, ulterior, după sesizarea instanţei, aceste declaraţii au apărut semnate de procuror. Fiind o vătămare care nu poate fi înlăturată în niciun mod, se impune desfiinţarea actelor anulabile.

În plus, un număr de şapte martori nu au depus jurământ, deşi din conţinutul declaraţiilor rezultă că jurământul a fost depus.

Inculpatul a invocat şi nelegalitatea actului de sesizare, arătând că acesta nu cuprinde menţiunile prevăzute de art. 327 şi 328 C. proc. pen., anume descrierea amănunţită a faptei. Acţiunile inculpatului nu sunt relatate amănunţit, ci global, şi în plus, nu sunt acţiuni pe care le putea comite în calitatea sa de comandant al penitenciarului.

Pentru aceste considerente, a solicitat să se constate neregularitatea şi nelegalitatea actului de sesizare, a probelor administrate, excluderea probelor nelegale şi restituirea cauzei la parchet.

Faţă de cererile şi excepţiile invocate, Parchetul de pe lângă Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie, în conformitate cu art. 344 alin. (4) C. proc. pen., a formulat note scrise, înaintate dosarului cauzei.

Astfel, s-au arătat următoarele:

În ceea ce priveşte excepţia neincriminării infracţiunii la data comiterii faptei, s-a arătat că evoluţia acestei infracţiuni a fost descrisă pe larg în rechizitoriu, tot acolo fiind arătate şi motivele pentru care infracţiunea nu este prescrisă. Infracţiunile contra păcii şi omenirii pot fi comise nu doar pe timp de război ci şi pe timp de pace.

În legătură cu imprescriptibilitatea trebuie avute în vedere şi Deciziile Curţii Constituţionale nr. 511/2013 şi nr. 1092/2012.

Excepţiile invocate privind elementele constitutive ale infracţiunii excedează prevederilor care reglementează procedura de cameră preliminară, întrucât în această procedură se verifică numai competenţa, legalitatea sesizării instanţei şi legalitatea urmăririi penale.

În subsidiar, s-a arătat că acţiunile care intră în sfera elementului material al infracţiunii puteau fi comise de inculpat şi în calitatea acestuia de locţiitor al comandantului coloniei.

În ceea ce priveşte excepţia nelegalităţii actelor de urmărire penală, s-a solicitat respingerea acesteia, cu motivarea că, majoritatea audierilor au fost efectuate în cauză de procuror, o parte din martori fiind audiaţi la sediul Parchetului de pe lângă Tribunalul Braşov. Majoritatea declaraţiilor au fost înregistrate audio şi video, astfel că nu se pune problema nerespectării dispoziţiilor procedurale.

Dreptul la apărare a fost respectat pe tot parcursul urmăririi penale, avocaţii fiind înştiinţaţi cu privire la efectuarea actelor de urmărire penală la care au asistat.

Inculpatului i-au fost aduse de îndată la cunoştinţă, în mod detaliat învinuirile care i-au fost aduse, în prezenţa avocaţilor, precum şi schimbarea încadrării juridice a infracţiunii şi punerea în mişcare a acţiunii penale, potrivit proceselor-verbale întocmite în cauză, semnate de avocat.

Examinând cererile şi excepţiile formulate de inculpat, judecătorul de cameră preliminară a apreciat că sunt neîntemeiate şi prin încheierea din 14 octombrie 2014, le-a respins ca atare.

Potrivit dispoziţiilor art. 342 C. proc. pen., obiectul procedurii de cameră preliminară îl constituie verificarea, după trimiterea în judecată, a competenţei şi legalităţii sesizării instanţei, precum şi verificarea legalităţii administrării probelor şi a efectuării actelor de urmărire penală.

Aşa cum se poate observa, procedura de cameră preliminară este o funcţie judiciară autonomă în cadrul procesului penal, care se individualizează de celelalte funcţii judiciare. Camera preliminară urmăreşte, concomitent, să rezolve chestiunile privitoare la legalitatea trimiterii în judecată a inculpatului şi la legalitatea administrării probelor, păstrând în acelaşi timp premisele pentru soluţionarea cu celeritate a cauzei în fond.

În ceea ce priveşte competenţa materială şi teritorială, a stabilit că aceasta aparţine Curţii de Apel Bucureşti, potrivit dispoziţiilor art. 38 lit. a) C. proc. pen. şi art. 41 lit. c) C. proc. pen.

În ceea ce priveşte sesizarea instanţei de judecată, potrivit art. 327 C. proc. pen., atunci când constată că au fost respectate dispoziţiile legale care garantează aflarea adevărului, că urmărirea penală este completă şi există probele necesare şi legal administrate, procurorul:

a) Emite rechizitoriu prin care dispune trimiterea în judecată, dacă din materialul de urmărire penală rezultă că fapta există, că a fost săvârşită de inculpat şi că acesta răspunde penal;

b) Emite ordonanţă prin care clasează sau renunţă la urmărire, potrivit dispoziţiilor legale.

Rechizitoriul se limitează la fapta şi persoana pentru care s-a efectuat urmărirea penală şi cuprinde în mod corespunzător menţiunile prevăzute la art. 286 alin. (2), datele privitoare la fapta reţinută în sarcina inculpatului şi încadrarea juridică a acesteia, probele şi mijloacele de probă, cheltuielile judiciare, menţiunile prevăzute la art. 330 şi 331, dispoziţia de trimitere în judecată, precum şi alte menţiuni necesare pentru soluţionarea cauzei. Rechizitoriul este verificat sub aspectul legalităţii şi temeiniciei de prim-procurorul parchetului sau, după caz, de procurorul general al parchetului de pe lângă curtea de apel, iar când a fost întocmit de acesta, verificarea se face de procurorul ierarhic superior. Când a fost întocmit de un procuror de la Parchetul de pe lângă Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie, rechizitoriul este verificat de procurorul-şef de secţie, iar când a fost întocmit de acesta, verificarea se face de către procurorul general al acestui parchet. În cauzele cu arestaţi, verificarea se face de urgenţă şi înainte de expirarea duratei arestării preventive.

În rechizitoriu se arată numele şi prenumele persoanelor care trebuie citate în instanţă, cu indicarea calităţii lor în proces, şi locul unde urmează a fi citate.

S-a criticat actul de sesizare pentru aceea că, nu cuprinde decât o descriere generică a faptelor, nu indică probele şi mijlocele de probă pe care se întemeiază acuzaţiile. Potrivit art. 371 C. proc. pen., judecata se mărgineşte la faptele şi persoanele arătate în actul de sesizare.

Pentru a satisface cerinţele art. 371 C. proc. pen. este necesar ca fapta să fie prezentată în rechizitoriu în toate elementele ce prezintă relevanţă penală, sub aspectul conţinutului unei infracţiuni, pentru a înlătura orice îndoială că fapta face obiectul judecăţii, creându-se astfel posibilitatea inculpatului să se apere şi instanţei să se pronunţe asupra acestei fapte.

Pentru sesizarea instanţei cu judecarea unei infracţiuni nu este suficientă descrierea acesteia în expunerea făcută în rechizitoriu; sesizarea instanţei este legală numai în cazul în care în dispozitivul de trimitere în judecată al rechizitoriului este menţionată fapta, cu încadrarea ei juridică.

Activitatea apreciată ca fiind infracţională de organele de urmărire penală, de care este acuzat inculpatul, este descrisă suficient în conţinutul rechizitoriului, cauza din acest punct de vedere prezentând particularitatea că, infracţiunea fiind prin natura ei, îndreptată împotriva unei colectivităţi, nu se poate detalia pentru fiecare membru al colectivităţii. Activitatea infracţională îndreptată unui membru sau a altuia din colectivitate, în măsura în care va fi dovedită, urmează să fie apreciată de instanţa de judecată, dacă în conţinutul ei concret prezintă particularităţile unei infracţiuni îndreptată împotriva unei colectivităţi.

S-a reţinut că descrierea faptelor în rechizitoriu se referă la împrejurările de loc, de timp, mijloace, mod şi scop în care a fost săvârşită fapta, iar expunerea cuprinde descrierea tuturor faptelor reţinute. Faptul că rezultă ori nu rezultă o intenţie directă, aşa cum susţine inculpatul, că rezultă sau nu rezultă un anume scop calificat, sunt aspecte care nu pot fi apreciate în procedura de cameră preliminară ci ele ţin de conţinutul constitutiv al infracţiunii, care va face obiectul examinării pe fondul cauzei, la pronunţarea unei soluţii.

Satisfacerea exigenţelor art. 6, parag. 1 din Convenţia Europeană a Drepturilor Omului, în sensul dreptului la un proces echitabil, parag. 3 lit. a), în) sensul că orice acuzat are, în special, dreptul să fie informat, în termenul cel mai scurt, într-o limbă pe care o înţelege şi în mod amănunţit, asupra naturii şi cauzei acuzaţiei aduse împotriva sa şi parag. 3 lit. b), în) sensul dreptului la apărare, presupune o descriere adecvată în rechizitoriu a naturii şi cauzei acuzei ce i se aduce, determinarea precisă a persoanei şi a faptei, pe ce probe este bazată acuzaţia; încadrarea în drept, respectiv încadrarea juridică a fiecărei fapte.

Judecătorul de cameră preliminară a constatat că în rechizitoriu au fost indicate probele pe care se sprijină acuzaţia, iar criticile referitoare la forţa probantă a unora dintre probele indicate, nu este un aspect care să fie examinat în procedura de cameră preliminară, ci este unul care vizează temeinicia acuzaţiilor, urmând să fie apreciat la soluţionarea cauzei în fond.

Excepţia nelegalei sesizări a instanţei, deoarece fapta nu era prevăzută de legea penală, în perioada presupus infracţională, 1958 - 1963, a fost apreciată ca fiind neîntemeiată.

Urmărirea penală a început împotriva inculpatului prin rezoluţia din 21 octombrie 2013 a Parchetului de pe lângă Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie, pentru infracţiunea de genocid prevăzută de art. 357 alin. (1) lit. c) C. pen. de la 1968, ca făcând parte din categoria infracţiunilor contra păcii şi omenirii.

Prin ordonanţa din 17.04.2014, a fost schimbată încadrarea juridică a faptei din infracţiunea de genocid prev. de art. 357 alin. (1) lit. c) C. pen. de la 1968 în infracţiunea prevăzută de art. 439 lit. j) cu aplicarea art. 5 noul C. pen. - infracţiunea împotriva umanităţii.

Pentru a dispune astfel, procurorul de caz a arătat că, faţă de situaţia de fapt reţinută, privind activitatea infracţională a inculpatului există indicii privind comiterea infracţiunii de tratamente neomenoase, prev. de art. 2344 din C. pen. de la 1936, infracţiune preluată şi de C. pen. de la 1968, la art. 358. Ca urmare a intrării în vigoare a noului C. pen., această infracţiune nu se mai regăseşte incriminată ca atare, însă faptele au fost preluate în Titlul XII - Infracţiuni de genocid, contra umanităţii şi de război.

Legalitatea sesizării instanţei presupune ca fapta care formează obiectul acuzării să fie descrisă în materialitatea ei şi să fie încadrată juridic. Încadrarea faptei este obligatorie în actul de inculpare, iar ceea ce invocă inculpatul prin apărător, este un aspect care priveşte justeţea încadrării, ceea ce nu poate fi verificat în procedura camerei preliminare (şi nu inexistenţa incriminării faptei la momentul comiterii ei).

Aşa cum procurorul a arătat în rechizitoriu şi în ordonanţa de schimbare a încadrării juridice, s-a avut în vedere fapta în materialitatea ei, evoluţia şi schimbarea încadrării juridice în diferitele coduri penale, neputând conduce la concluzia că fapta pentru care inculpatul a fost trimis în judecată nu avea incriminare la vremea respectivă.

Ceea ce interesează din acest punct de vedere este ca fapta, în materialitatea ei, în elementele sale componente, să fi fost incriminată în toate legiuirile penale succesive, indiferent de denumirea sub care s-a realizat această incriminare.

Corectitudinea acestei încadrări va fi stabilită numai după conturarea exactă a situaţiei de fapt, a activităţii infracţionale, iar de încadrarea juridică a faptei este legată şi problema prescriptibilităţii sau nu a acesteia.

În ceea ce priveşte prescriptibilitatea răspunderii penale a inculpatului, s-a menţionat faptul că, potrivit C. pen. de 1936, infracţiunea era supusă termenului de prescripţie de 15 ani. Ulterior, potrivit C. pen. de la 1968, infracţiunile contra păcii şi omenirii au devenit imprescriptibile (art. 121 C. pen.). În condiţiile unei evoluţii fireşti a ordinii sociale şi politice, desigur, s-ar pune problema aplicării legii penale mai favorabile, care fără îndoială ar fi aceea care prevedea prescripţia răspunderii penale.

Însă, în jurisprudenţa sa, Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie, a statuat că, tragerea la răspundere penală a cadrelor active din MAI -DGSS, nu a fost posibilă în condiţiile statului totalitar comunist şi intervenţia politicului în cursul firesc al justiţiei a constituit o cauză de neînlăturat care a împiedicat punerea în mişcare a acţiunii penale împotriva celor vinovaţi de stabilirea unui regim politic de exterminare.

Prin urmare, a operat o suspendare a termenului de prescripţie a răspunderii penale, în temeiul art. 128 C. pen.

Ca atare, s-a apreciat că nici din acest punct de vedere sesizarea instanţei nu este una nelegală.

Excepţia privind nelegala sesizare a instanţei deoarece nu sunt întrunite elementele constitutive ale infracţiunii pentru care a fost trimis în judecată datorită lipsei calităţii subiectului pasiv, s-a arătat că aceste aspecte ţin de soluţionarea în fond a cauzei, nicidecum care ar putea fi invocate în procedura de cameră preliminară, excepţia fiind respinsă ca nefondată.

Excepţia privind nelegala sesizare a instanţei deoarece nu a fost dovedită intenţia inculpatului, care, nu poate fi decât una directă, a fost apreciată, de asemenea, ca fiind nefondată, deoarece, intenţia este un element care nu poate fi stabilit decât în urma administrării probelor, deci, în urma soluţionării cauzei pe fond. Aceeaşi consideraţie fiind valabilă şi în ceea ce priveşte existenţa scopului calificat.

Excepţia privind nelegalitatea administrării probelor, cu motivarea că urmărirea penală se efectuează în mod obligatoriu de procuror, însă numai 13 martori au fost audiaţi în mod direct de acesta, restul fiind audiaţi de organele de cercetare penală, s-a apreciat a fi nefondată.

Aşa cum rezultă din actele de la dosarul de urmărire penală, procurorul a delegat efectuarea unor acte de urmărire penală, organelor de cercetare penală ale poliţiei judiciare, însă acest mod de lucru este unul legal, procedural, aşa cum arată dispoziţiile art. 324 alin. (3) C. proc. pen.

Excepţia privind nelegalitatea urmăririi penale, deoarece între data la care a început urmărirea penală şi data la care i-a fosta dusă la cunoştinţă învinuirea, au fost audiaţi, şase martori, fiindu-i încălcat astfel dreptul la apărare, a fost apreciată ca neîntemeiată.

Urmărirea penală a fost începută împotriva inculpatului prin rezoluţia din 21 octombrie 2013, iar învinuirea i-a fost adusă la cunoştinţă, în prezenţa apărătorului său, la 25 octombrie 2013. Este adevărat că în acest interval au fost audiaţi un număr de şase martori, aşa cum rezultă din dosarul de urmărire penală, însă, potrivit art. 102 C. proc. pen., vor fi excluse de la apreciere numai acele probe obţinute în mod nelegal. Or, mijlocul prin care au fost obţinute este prevăzut de lege, probele nu au fost obţinute prin tortură, prin presiune sau în alt mod asemănător. S-a arătat că faptul că au fost administrate înainte de aducerea la cunoştinţă a învinuirii, este un aspect care nu l-a vătămat pe inculpat, atâta vreme cât acesta are posibilitatea de a solicita reaudierea acestor martori şi în cursul cercetării judecătoreşti.

Prin urmare, toate cererile şi excepţiile formulate de inculpat au fost apreciate ca neîntemeiate şi potrivit art. 346 alin. (2) C. proc. pen. au fost respinse, prin încheierea din 14 octombrie 2014, dispunându-se începerea judecăţii.

Încheierea a rămas definitivă prin respingerea contestaţiei declarate de inculpat, prin Încheierea nr. 96 din 21 ianuarie 2015 a Înaltei Curţi de Casaţie şi Justiţie.

Cercetarea judecătorească

Cercetarea judecătorească a debutat cu aducerea la cunoştinţă a învinuirii, prin citirea în extras a actului de sesizare, conform dispoziţiilor art. 374 C. proc. pen., iar înainte de acest moment procesual, preliminar, Curtea a stabilit cadrul procesual, soluţionând prin încheierea din 28 aprilie 2015, cererile de introducere în cauză a părţilor responsabile civilmente, cererile de intervenţie şi luând act de manifestările şi cererile părţilor civile cu privire la despăgubiri.

Astfel, a luat act că în cauză s-au constituit părţi civile G., F., E., I., D., C., H., B., în calitatea lor de foşti deţinuţi în Colonia de Muncă Periprava şi respectiv urmaşi ai persoanelor încarcerate şi decedate.

AAAAAAAA., fost deţinut în Colonia de Muncă Periprava, prin cererea depusă la 27 aprilie 2015, a solicitat Curţii să constate că nu doreşte să se constituie parte civilă în cauză ci doreşte să participe la proces numai în calitate de persoană vătămată, Curtea luând act de această solicitare, în conformitate cu dispoziţiile art. 81 şi art. 20 C. proc. pen.

Prin cererea depusă la data de 27.04.2015, K., fost deţinut în Colonia de Muncă Periprava, a solicitat, de asemenea să se constate calitatea sa de persoană vătămată în această cauză, însă, ulterior, a solicitat în faţa instanţei de judecată (la termenul din 28 aprilie) să se constate că nu doreşte să participe în cauză nici în această calitate, ci, doreşte să fie audiat în calitate de martor. Curtea, potrivit art. 81 alin. (2) C. proc. pen., prin încheierea de la termenul din 28 aprilie 2015, a luat act de manifestarea de voinţă a domnului K.

Totodată, şi doamna BBBBBBBB. a solicitat să se ia act de renunţarea la calitatea de parte civilă în cauză.

În ceea ce priveşte solicitarea domnului F. de constituire ca parte civilă în prezenta cauză, inculpatul, prin apărător, a învederat Curţii că este inadmisibilă o atare solicitare din partea acestuia, deoarece, la urmărirea penală a dat declaraţie în calitate de martor şi această calitate are întâietate. Curtea, constatând că într-adevăr domnul F. a depus mărturie în cursul urmăririi penale, a luat act de manifestarea de voinţă a acestuia şi a apreciat ca fiind admisibilă cererea de constituire ca parte civilă, deoarece împrejurarea că a fost audiat ca martor la urmărirea penală nu împiedică constituirea ca parte civilă, în condiţiile art. 20 C. proc. pen., putându-se constitui parte civilă, până la începerea cercetării judecătoreşti, orice persoană care a suferit o vătămare fizică, materială sau morală, prin fapta care face obiectul judecăţii. În ceea ce priveşte întâietatea calităţii de martor, dispoziţiile art. 114 alin. (3) C. proc. pen. se referă la întâietatea calităţii de martor faţă de calitatea de expert, avocat, mediator sau reprezentant al uneia din părţi, cu privire la faptele sau împrejurările pe care le-a cunoscut înainte de a dobândi această calitate. Prin urmare, aceste dispoziţii nu împiedică un fost martor să se constituie parte civilă în cauză, prin renunţarea la calitatea de martor.

Tot în lămurirea cadrului procesual, anterior începerii cercetării judecătoreşti, CCCCCCCC. a formulat la data de 8.12.2014, o cerere de intervenţie în interesul părţilor vătămate şi civile.

În esenţă, în cererea sa de intervenţie, CCCCCCCC. a arătat că, potrivit art. 36 parag. 2 din Convenţia europeană a Drepturilor Omului, în interesul bunei administrări a justiţiei, preşedintele Curţii poate invita orice persoană interesată să prezinte observaţii scrise sau să ia parte la audieri.

Încă de la înfiinţarea sa, CCCCCCCC. a asigurat servicii de reabilitare medicală, psiho-socială şi juridică, supravieţuitorilor regimului de exterminare din închisorile politice comuniste mai ales celor care au fost supuşi unui regim de tortură, tratamentelor inumane şi degradante şi care au suportat consecinţe grave şi de lungă durată. De-a lungul celor 22 de ani de activitate neîntreruptă, Fundaţia a acordat servicii medicale, a organizat evenimente şi activităţi culturale, de comemorare şi promovare a drepturilor supravieţuitorilor şi este implicată în rezolvarea problematicii complexe pe care o prezintă victimele regimului de persecuţie politică din România.

Prin încheierea din 28 aprilie 2015, Curtea a încuviinţat cererea de intervenţie a CCCCCCCC., în interesul persoanelor vătămate şi părţilor civile, în acord cu dispoziţiile art. 36 alin. (2) din Convenţia Europeană a Drepturilor Omului.

În fine, tot în stabilirea cadrului procesual, anterior debutului cercetării judecătoreşti, părţile civile C. şi F. au formulat cereri de introducere ca părţi responsabile civilmente, în cauză, a Statului Român prin Ministerul Finanţelor Publice, a Ministerului Afacerilor şi Internelor şi a Administraţiei Naţionale a Penitenciarelor.

În esenţă, în susţinerea acestor cereri, părţile civile au arătat că, inculpatul a comis fapta în calitatea sa de şef de penitenciar iar instituţia penitenciarului se afla în subordinea Ministerului de Interne. La data comiterii faptelor, inculpatul A. era angajat al Direcţiei Generale a Penitenciarelor, în prezent, Administraţia Naţională a Penitenciarelor. În fine, s-a arătat şi faptul că, atât potrivit Legii nr. 221/2009, cât şi potrivit art. 538 C. proc. pen., repararea pagubei materiale şi morale în caz de privare nelegală de libertate se va face de Statul Român prin Ministerul Finanţelor Publice.

Curtea a apreciat ca fiind admisibile cererile de introducere în cauză a celor trei părţi responsabile civilmente, în conformitate cu dispoziţiile art. 21 C. proc. pen.

Răspunderea pe tărâm delictual ce se urmăreşte a se angaja în sarcina celor trei părţi responsabile civilmente vizează calitatea de comitenţi a acestora, inculpatul fiind acuzat de fapte comise în exercitarea funcţiei deţinute, acelea de comandant şi respectiv de locţiitor al comandantului Coloniei de Muncă Periprava, unitate aflată în subordinea Direcţiei Generale a Penitenciarelor şi Coloniilor de Muncă (astăzi Administraţia Naţională a Penitenciarelor) şi totodată, la data la care este acuzat a fi comis faptele, acesta avea calitatea de ofiţer activ (în prezent fiind ofiţer în rezervă). Activitatea Direcţiei Generale a Penitenciarelor şi Coloniilor de Muncă era reglementată prin regulamente şi instrucţiuni emise de Ministerul Afacerilor Interne, potrivit Decretului nr. 38/1951, Direcţia Penitenciarelor fiind organ în cadrul Ministerului Afacerilor Interne, potrivit HCM nr. 729/1951. Inculpatul a fost numit să conducă această colonie de muncă de la nivelul Ministerului Afacerilor Interne şi s-a aflat tot timpul sub directa îndrumare şi coordonare a acestui minister, aşa cum se va dezvolta ulterior, în expunerea argumentelor Curţii.

Prin urmare, introducerea Administraţiei Naţionale a Penitenciarelor şi Ministerului Afacerilor Interne în cauză, ca părţi responsabile civilmente, este pe deplin justificată de dispoziţiile art. 1000 alin. (3) C. civ. de la 1864, sub imperiul căruia se acuză a fi fost comisă fapta delictuală, între inculpat şi cele două autorităţi existând la data faptei, mai presus de orice îndoială, un raport de prepuşenie grefat nu doar pe un raport de muncă atestat formal, dar şi pe efectiva îndrumare şi coordonare a activităţii inculpatului, la acea vreme, de către cele două entităţi juridice.

În fine, introducerea Statului ca parte responsabilă civilmente este pe deplin justificată, faţă de faptul că reprimarea deţinuţilor politici, în perioada de referinţă, a fost urmarea directă a politicii Statului Român, care în însăşi Constituţia de la acea vreme a prevăzut ca un principiu constituţional, "reprimarea duşmanilor poporului muncitor" - art. 16 şi 17 din Constituţia Republicii Populare Române din anul 1952.

Pe parcursul cercetării judecătoreşti, au fost administrate numeroase probe, la cererea părţilor, dar şi din oficiu, după cum urmează: declaraţia inculpatului, a părţilor civile, a persoanelor vătămate, proba cu declaraţiilor martorilor TTT., BBB., UUU.,VVV., LLL., XXX., PPP.,QQQ., DDDDDDDD., YYY., EEEEEEEE., W., P., FFFFFFFF., GGGGGGGG., K., KKK., MMM., PP., HH., NNN., UU.; în ceea ce îi priveşte pe ceilalţi martori, audiaţi la urmărirea penală, aceştia nu au mai putut fi audiaţi în faţa instanţei, fie datorită faptului că unii dintre ei au decedat, fie datorită faptului că, nu au putut fi deplasaţi la instanţă datorită vârstei înaintate dar şi a bolilor pe care le au. Prin urmare, Curtea, în temeiul dispoziţiilor art. 381 alin. (7) C. proc. pen. a dat citire declaraţiilor acestora în şedinţă publică.

De asemenea, în cursul cercetării judecătoreşti au fost administrate numeroase probe cu înscrisuri, relevante pentru cauză, precum: acte de deces ale foştilor deţinuţi politici, acte de stare civilă, certificate de moştenitori, hotărâri judecătoreşti, fie de condamnare ale foştilor deţinuţi politici, fie de soluţionare a cererilor prin care s-au solicitat despăgubiri de la Statul Român, acte medicale ale foştilor deţinuţi politici, acte din dosarele de penitenciar, acte eliberate din arhiva CNSAS, Raportul Final al Comisiei Prezidenţiale pentru Analiza Dictaturii Comuniste din România, numeroase articole şi memoriale, Instrucţiunile nr. 320/1961, privind aplicarea normelor de hrană pentru minori, reţinuţi şi deţinuţi, document declasificat prin H.G. nr. 288/2015, Anexă la Instrucţiunile nr. 320/1961, document declasificat prin H.G. nr. 539/2015, Normele anexe nr. 0685.349/31.12.1957 referitoare la hrana deţinuţilor, declasificate conform adresei MAI nr. x/2015, Instrucţiunile nr. 3039/3.11.1960 pentru aplicarea prevederilor HCM nr. 2097/1954, privitoare la acordarea asistenţei medicale, a medicamentelor şi materialelor sanitare, protezelor şi ochelarilor, pentru deţinuţi, reţinuţi şi minori din coloniile de reeducare din cadrul MAI, document neclasificat, Ordinul Ministrului Afacerilor Interne al Republicii Populare Române nr. 108/12.10.1957, document declasificat prin H.G. nr. 288/2015, Instrucţiunile nr. 200/1961 privind aplicarea normelor de echipament şi gospodărie pentru minori şi deţinuţi, document declasificat prin H.G. nr. 288/2015, Regulamentul privitor la aplicarea regimului în locurile de deţinere aprobat prin Ordinul Vicepreşedintelui Consiliului de Miniştri şi Ministrul Afacerilor Interne nr. 4045/1962, document declasificat prin H.G. nr. 288/2015, Instrucţiunile pentru aplicarea Decretului nr. 336/1957 privind regimul condamnaţilor care muncesc la lucrările de îndiguire a apelor Dunării, raport de activitate medico-sanitară pe trimestrul II al anului 1961 pentru secţiile Grind, Bac, Periprava Centru, raport de activitate medico-sanitară pe trimestrul II al anului 1961, pentru secţia Bac, raport de activitate medico-sanitară pentru mai - septembrie 1960, raport de activitate medico-sanitară, pentru trim. III al anului 1960, buletin de analiză al apei, din 25 septembrie 1960 - Periprava, "dare de seamă asupra activităţii Formaţiunii Periprava în perioada august 1957 - februarie 1958, "raport" de analiză a muncii, în perioada septembrie 1962 - mai 1963.

A fost vizionat în şedinţă publică, la ultimul termen de judecată, filmul documentar "Memorialul durerii" realizat de Televiziunea Română, prin doamna HHHHHHHH., conţinând şi mărturii ale supravieţuitorilor din lagărul de la Periprava.

Cercetarea judecătorească a debutat cu audierea inculpatului A., la termenul de judecată din 22 mai 2015, poziţia acestuia fiind constantă în sensul de a nu recunoaşte faptele de care este acuzat, cu ocazia declaraţiei date, arătând următoarele:

"A fost locţiitor al Coloniei de Muncă Periprava, în perioada septembrie 1958 - octombrie 1960 şi ulterior, comandant al coloniei, până în octombrie 1963. În perioada cât a fost locţiitor al coloniei, comandant a fost un domn S., în prezent, decedat.

În penitenciarul de la Periprava erau atât deţinuţi de drept comun cât şi deţinuţi politici, însă, inculpatul a arătat că nu a făcut niciodată deosebire între aceştia, în ceea ce priveşte norma de hrană şi medicaţia, toţi fiind trataţi la fel. Aveau drept la hrană, atât cei care munceau, cât şi cei care nu munceau iar în colonie existau medici atât din rândul deţinuţilor dar şi angajaţi civili.

În perioada cât a fost comandant al penitenciarului, s-au înregistrat în jur de 20 de decese printre deţinuţi, dar nu datorită lipsei de hrană sau îngrijirii medicale, aşa cum arată acuzarea, ci datorită vârstei şi afecţiunilor de care unii deţinuţi sufereau, toate decesele fiind înregistrate de medicul coloniei. Deţinuţii locuiau câte 100 într-o baracă, o baracă avea două camere iar paturile erau suprapuse. În barăci existau sobe de încălzire. În ceea ce priveşte apa, aceasta era din Dunăre, dar toată lumea bea aceeaşi apă, care era decantată cu ajutorul unor medicamente şi apoi consumată. Inculpatul a arătat că şi acesta personal a băut apă din Dunăre.

A arătat că nu a lovit niciodată deţinuţii, nici personal şi nici militarii la comanda sa, nici chiar pentru motivul că ar fi consumat porumb crud de pe câmp, dimpotrivă a interzis să fie loviţi deţinuţii. Dacă primea rapoarte în vederea aplicării de sancţiuni pentru astfel de motive, nu le aproba. Nu i-a înjurat niciodată pe deţinuţi.

Normele de muncă stabilite puteau fi întotdeauna realizate, în cadrul unui program de muncă de 8 ore, care nu era depăşit. Iarna era într-adevăr mai greu, la recoltatul stufului, dar nimeni nu a fost pedepsit pentru nerealizarea normei de muncă.

Colonia avea gospodărie proprie unde erau cultivate legume şi se creşteau animale iar din luna noiembrie şi până primăvara erau sacrificate în jur de 600 - 700 vite, 2.000 - 3.000 oi, porci şi era folosită în alimentaţie şi carnea de cal. Nu este adevărată afirmaţia domnului W. că, de foame, deţinuţii mâncau şerpi cruzi şi de altfel, nu şi-l aminteşte pe acest domn. Nu şi-l aminteşte nici pe V., fost deţinut. Dovadă că mâncarea deţinuţilor era bună este faptul că unii subofiţeri mâncau din mâncarea acestora iar inculpatul chiar le-a interzis să mai facă acest lucru. Nu a auzit niciodată că în hrana deţinuţilor s-ar fi găsit resturi de materie fecală. Nu a auzit că dizenteria să fi fost o boală frecventă printre deţinuţi, mai făceau unii dintre ei dar făceau şi cadrele militare, probabil din cauza apei sau a mâncării.

Deţinuţii erau supravegheaţi la locul de muncă de subofiţeri, dar nu a auzit că aceştia să-i fi bătut pe deţinuţi atunci când nu aveau roabele cu care cărau pământul încărcate la capacitate maximă. Nu a fost sesizat de medici că un anume deţinut, tenorul Z., a decedat din cauza înfometării. Nu este adevărată afirmaţia fostului deţinut B., că, pentru neîndeplinirea normei de muncă inculpatul dicta ca sancţiune legarea deţinuţilor cu lanţuri la picioare şi de altfel, nu şi-l aminteşte pe acest deţinut.

Iarna, hainele deţinuţilor care mergeau la tăiat de stuf erau adecvate, în sensul că aveau pufoaice. Deţinuţii nu erau trimişi la carceră decât foarte rar, această sancţiune nu putea fi aplicată, pentru că nu exista un izolator în colonie. Deţinuţii aveau dreptul la pachete, la corespondenţă şi la vorbitor, cei de drept comun odată pe lună iar deţinuţii politici conform instrucţiunilor, dar nu au fost probleme din acest punct de vedere.

Cât priveşte asistenţa medicală, a arătat că exista o flotilă a Ministerului de Interne iar la Periprava venea un avion pentru intervenţii şi internări de urgenţă, atât pentru deţinuţi cât şi pentru cadrele militare iar aceştia erau transportaţi la spitalele de la Tulcea şi Chilia Veche. În perioada cât a fost comandant, avea un locţiitor care se ocupa de hrană şi medicaţie dar şi un locţiitor care se ocupa de pază. La, secţia Grind era un comandant de secţie numit de Direcţia Generală iar aprovizionarea se făcea de la Periprava centru. Făcea controale la secţia Grind, aceste controale fiind efectuate şi de procuratura din Constanţa şi procuratura militară. Existau controale şi din partea Direcţiei Generale a Penitenciarelor. Comandantul de la Grind era cel care acorda drepturile şi stabilea sancţiunile iar acesta avea la rândul său un locţiitor. Comandantul de la Grind era subordonat al inculpatului.

S-a purtat întotdeauna bine cu deţinuţii, i-a tratat cu respect, fiind un om credincios iar în ceea ce îi priveşte pe deţinuţii politici, nici nu erau motive de sancţiune în privinţa acestora pentru că deţinuţii politici aveau un comportament decent. A fost sancţionat de Direcţia Penitenciarelor, în calitatea sa de comandant dar nu pentru lipsuri care se impută în prezenta cauză, ci, dimpotrivă, pentru că s-au găsit medicamente asupra deţinuţilor. Hrana deţinuţilor era corespunzătoare, aceştia primeau dimineaţa pâine, brânză, ceai, la prânz deţinuţii aveau două feluri de mâncare, ciorbă cu legume sau carne şi o altă mâncare caldă, seara primeau fie hrană rece fie caldă iar raţia de pâine a unui deţinut era de 750 grame de pâine pe zi. De două-trei ori pe lună, deţinuţii primeau gogoşi. Nu sunt adevărate afirmaţiile potrivit cărora deţinuţii mâncau o ciorbă de fasole cu 2 - 3 boabe în ea, arpacaş gol şi turtă de mămăligă.

Deţinuţii făceau o dată pe săptămână baie, sâmbătă, iar lenjeria de corp era spălată şi uscată dar de aceste probleme se ocupa un locţiitor pentru servicii.

Decedaţii erau îngropaţi în Cimitirul de la Periprava, fiecare decedat în sicriul lui şi nu erau îngropaţi în gropi comune. Autopsii se făceau la deţinuţii decedaţi atunci când cerea medicul sau procurorul iar dacă nu cereau nici unul nici altul se făceau formalităţile de înmormântare. La Periprava nu se făceau autopsii, pentru că nu exista un medic legist. La întrebarea părţii civile I. dacă îşi aminteşte de cazul unui deţinut decedat pentru care inculpatul a solicitat efectuarea unei autopsii, inculpatul a arătat că a solicitat o astfel de autopsie. La întrebarea aceleiaşi părţi civile cum îşi explică faptul că, nu a primit corespondenţă de la tatăl să mai mult de 6 luni, când acesta era încarcerat la Periprava, a arătat că nu are o explicaţie, probabil deţinutul avea dreptul la corespondenţă restricţionat.

La întrebarea părţii civile B., dacă poate relata despre cum l-a lovit cu parul, inculpatul a arătat că nu l-a lovit pe acest deţinut şi nu şi-l aminteşte pe acesta. Nu sunt adevărate afirmaţiile acestei părţi civile potrivit cu care norma unui deţinut era la săpat pământ de 3 m cubi şi că în cazul în care deţinutul nu-şi făcea norma de muncă, acesta era bătut de gardă şi trimis la izolare. Nu este adevărată nici afirmaţia părţii civile că l-ar fi ameninţat pe acesta "că îl trimite în plic acasă", iar noţiunea de plic nu avea nicio legătură cu faptul că, la deces, familia deţinutului decedat primea acasă un plic prin care era înştiinţată de deces.

La întrebarea părţii civile C., dacă îşi aminteşte cum a sărit cu calul peste el, a arătat că acest fapt nu s-a întâmplat şi nu şi-l aminteşte pe domnul C.

Atunci când a fost locţiitor, a avut ca atribuţii paza şi escortarea. Existau locţiitori anume desemnaţi pentru alimentaţie, igienă, medicamente şi alte asemenea. Normele de hrană şi medicamente nu puteau fi modificate de conducerea coloniei, erau ordine şi instrucţiuni care "veneau de sus " şi ele trebuiau respectate. Dreptul la pachete nu era suspendat din dispoziţia sa, ci în cazul deţinuţilor politici, acest drept era suspendat la toţi deţinuţii o dată, din dispoziţia Ministerului de Interne. Şefii secţiilor puteau aplica sancţiunea suspendării vorbitorului, a corespondenţei, a pachetului dar şi izolarea pentru maxim 10 zile, nu însă şi pedepse corporale.

Inculpatul a arătat că nu recunoaşte niciuna dintre acuzaţiile care i se aduc."

Partea civilă B., audiat fiind în faţa instanţei a arătat următoarele:

"A fost încarcerat în Penitenciarul BB. şi Penitenciarul Jilava până în anul 1962 iar între anii 1962 - 1963 a fost deţinut în Colonia de Muncă Periprava, după care a fost pe Bacul Periprava. L-a cunoscut pe inculpat încă de când era la BB., pentru că era detaşat acolo, ca educator, pentru o perioadă de 3 luni. Ulterior, l-a văzut şi în Colonia de Muncă Periprava. La Periprava, partea civilă a muncit în agricultură, la prăşit porumb, floarea soarelui, cules, dar şi la alte activităţi agricole. În acea perioadă, inculpatul era locţiitor şi avea un comportament dur faţă de deţinuţi, în sensul că dacă nu îi plăcea figura unui deţinut, îl lovea cu ce apuca, cu palmele, cu băţul şi era prezent printre deţinuţi.

La BB. stăteau câte 50 de deţinuţi într-o baracă, de 8/8 m şi aveau dreptul la un coş de coceni pe zi pentru a încălzi baraca, dar la ora 21, trebuia stins focul, astfel încât 4 deţinuţi au murit de frig. În perioada cât a stat la Giurgeni a făcut mai multe zile de izolare la carceră, pentru că nu-şi făcea norma de muncă. În perioada cât a fost la carceră împreună cu un alt deţinut, CC., a văzut când erau transportaţi patru deţinuţi decedaţi, în rogojini, către vidanjor, pentru a fi aruncaţi în Dunăre şi a văzut când unul dintre cei care i-a transportat, i-a introdus unui decedat un cui în abdomen, pentru a fi sigur că a decedat.

În primăvara anului 1962, a ajuns la Periprava şi au fost aşezaţi pe un platou, 200 de deţinuţi, în faţa lor a venit inculpatul şi le-a vorbit, le-a spus că la el în colonie, " au venit plevele societăţii" şi dacă nu vor fi buni de muncă, "o să aibă plicuri destule să îi trimită acasă". Era mult de muncă la Periprava, trebuiau prăşite câte 4 rânduri lungi de plante iar cei care nu îşi îndeplineau norma, erau aşteptaţi la poarta coloniei de către inculpat şi bătuţi cu parul. În afara inculpatului şi subalternii acestuia loveau deţinuţii. A fost bătut personal de către inculpat. În luna septembrie a anului 1962, au fost îmbarcaţi 120 de deţinuţi, selectaţi în prealabil de către inculpat şi duşi la stuf pe braţul Sulina, unde a rămas până în ianuarie 1963. În iarna aceea au murit patru deţinuţi, la tăiat de stuf. Cei care au murit făceau parte dintre cei care pentru nerealizarea normei de muncă, au fost duşi la izolare iar acolo nu primeau tratament.

Mâncarea pe care deţinuţii o primeau cel mai des era compusă din fasole, cartofi şi arpacaş, varză, dar mâncarea era mai mult apă. Era şi carne de cal atunci când se aducea de la Letea. Nu era niciodată carne de porc sau vită, aşa cum a susţinut inculpatul, aceste alimente erau pentru cei de la securitate şi pază. De foame, deţinuţii îşi mai puneau stuf uscat în ciorbă, pentru a fi mai consistentă.

În timpul detenţiei, s-a îmbolnăvit, în sensul că a făcut diaree. A mâncat porumb crud dintre cel recoltat de pe câmp iar deţinuţii care erau prinşi, erau foarte rău bătuţi. A văzut personal când inculpatul îi bătea pe deţinuţii care erau prinşi cu porumb asupra lor. Existau decese la Periprava şi în general mureau distroficii şi inapţii. Aceştia primeau numai 25 de grame de pâine pe zi, iar mâncare ca toţi ceilalţi. Ei nu aveau medicamente. Deţinuţii bolnavi nu erau scoşi la muncă dar sufereau din cauza lipsei de mâncare. Au existat şi cazuri de deţinuţi decedaţi din cauza foamei şi ştie acest lucru din discuţiile purtate cu ceilalţi deţinuţi. A văzut deţinuţi care aveau râie. Duminica se puteau întâlni unii cu alţii şi vorbeau despre bolile pe care le aveau. Cei care aveau nevoie de tratament, nu îl primeau. În fiecare săptămână mureau oameni.

Din cauza inculpatului a avut umărul rupt toată viaţa, deoarece inculpatul l-a lovit cu parul peste umăr.

În brigada în care lucra partea civilă, deţinuţii erau mai tineri şi îşi făceau norma de muncă dar la brigăzile unde oamenii erau mai în vârstă, aceştia erau bătuţi în fiecare seară. Şi-a făcut norma atâta timp cât a prăşit la porumb, dar la prăşitul florii -soarelui, nu şi-a mai putut îndeplini norma şi a fost bătut. Bătăile erau intense, loviturile se aplicau cu bastonul sau ciomagul. Partea civilă a arătat că a fost bătut şi de inculpat personal dar şi din ordinul lui.

Deţinuţii se spălau afară la un robinet şi iarna şi vara, fiind un butoi din care curgea apă. Vara deţinuţii purtau îmbrăcăminte tip zeghe iar iarna aceasta era din lână dar era ruptă. La carcera de la Periprava erau duşi deţinuţii care nu-şi făceau norma. Deţinuţii care stăteau la carceră nu primeau decât apă cu sare două zile iar a treia zi primeau o felie de pâine şi mâncare obişnuită, iar următoarele două zile erau tot cu apă şi sare şi aşa mai departe."

Partea civilă C. şi-a început declaraţia prin a spune că se simte deranjat de faptul că inculpatul nu vrea să recunoască niciuna dintre faptele pe care le-a comis, inculpatul este legat în continuare de regimul comunist deşi, chiar regimul comunist l-a găsit vinovat de greşeli şi l-a retrogradat la un moment dat.

"A fost condamnat politic la 10 ani închisoare şi a trecut prin mai multe penitenciare, Alba Iulia, Aiud, Galaţi, Capul Midia, Baia Sprie, Gherla, Periprava. La Periprava a avut de ispăşit o pedeapsă aplicată administrativ de Ministerul de Interne, de 24 de luni şi a stat aici de la 30 martie 1960 până la 30 martie 1962.

L-a cunoscut pe inculpat, care era comandant de colonie pe vremea aceea, A. şi a avut cu acesta două întâlniri pe care le-a ţinut minte. Prima întâlnire a avut loc atunci când, stând încolonat într-un rând, la poarta Unităţii UM ... Periprava, pentru a fi număraţi deţinuţii, aceştia au fost controlaţi de militarii în termen iar la controlul efectuat s-au găsit asupra deţinuţilor boabe de porumb şi roşii şi pentru acest aspect au fost mustraţi de inculpat, în sensul că, nu îşi fac normele, distrug recoltele, fură, inculpatul spunându-le deţinuţilor că sunt "spioni şi bandiţi anglo-americani" şi că sunt "duşmani ai poporului". Partea civilă i-a replicat că nu se consideră duşman al poporului, având doar 26 de ani pe atunci iar inculpatul i-a spus să tacă atunci când vorbeşte el, moment în care câţiva deţinuţi din coloană au început să râdă. Acest aspect l-a determinat pe inculpat să îi scoată din coloană pe cei care au râs şi pe partea civilă, ducându-i într-o clădire administrativă, unde, li s-au pus ochelari orbi la ochi. Aici s-a constituit un "tribunal" ad-hoc, care a decis ce pedepse să primească fiecare. "Tribunalul " decidea pe bază de vot însă, inculpatul era cel care stabilea, în final, sancţiunea. Personal, a fost sancţionat cu 25 de lovituri. Pentru aplicarea loviturilor era aşezată jos o uşă iar inculpaţii erau aşezaţi pe acea uşă cu partea dorsală în sus iar cadrele MAI, cu bâte sau bastoane, executau loviturile. Dacă deţinuţii îşi pierdeau cunoştinţa erau stropiţi cu apă şi loviturile continuau să le fie aplicate. După loviturile pe care le-au primit, au fost duşi apoi la carceră, fără mâncare şi fără tratament. Inculpatul nu l-a lovit personal şi nu a asistat dar "sub dânsul se petreceau toate acestea".

Referitor la cea de-a doua întâlnire cu inculpatul, a arătat că, întrucât nu a mai putut merge la muncă, a devenit inapt, având probleme cu inima, tensiune arterială mare, angină pectorală şi astfel a fost mutat în baraca de inapţi, unde a făcut pleurezie. Primea câte o pastilă de durere dar nu era un tratament pentru boli serioase. Tratament aproape că nu aveau nici cei de la conducere. Nu existau nici antibiotice. După un an de stat la inapţi, a dorit să meargă la muncă, pentru a mai ieşi la aer, sperând să fie ajutat şi de colegi. Cu referire la ieşirea la aer, partea civilă a ţinut să precizeze că îşi aminteşte cum erau deţinuţii ironizaţi de inculpat, care le spunea că deţinuţii "au voie din plin la aer şi la soare". Inculpatul obişnuia să facă vizite la locul de muncă al deţinuţilor, călare pe un cal, iar în timpul unui astfel de control a fost observat de inculpat, care şi-a amintit de el şi în acel moment, s-a îndreptat cu calul în direcţia sa. A vrut să fugă, dar a auzit cum un militar şi-a încărcat arma şi şi-a dat seama că dacă va fugi, va fi împuşcat pe loc. Inculpatul s-a apropiat cu calul de el, fiind pe punctul de a fi călcat de cal. Coşmarul calului gata să-l calce, l-a avut mulţi ani după aceea. Şi de această dată a fost dus la carceră şi de atunci nu a mai ieşit din colonie pentru că bolile i s-au accentuat, îmbolnăvindu-se şi cu rinichii. A făcut trei operaţii de hernie de disc din cauza loviturilor pe care le-a primit.

Nu a fost lovit de inculpat personal, dar a fost lovit de alte persoane, din dispoziţia inculpatului, în sensul că se numărau voturile şi după ce se constata că acestea erau în majoritate pentru a fi lovit, inculpatul lua hotărârea să fie lovit.

Referitor la alimentaţie, a arătat că nu este adevărat ceea ce a afirmat inculpatul că deţinuţii primeau 750 de grame de pâine pe zi, ci, primeau 2 felii de pâine dimineaţa, trei la prânz şi două seara. Dimineaţa primeau puţin magiun cu o bucăţică de unt sau înlocuitor, la prânz o mâncare care era de obicei, arpacaş, varză şi era chiar o bucurie atunci când arpacaşul era mai consistent. Seara deţinuţii primeau carne de cal, cu cartofi sau zarzavat dar caii nu erau din aceia pentru sacrificiu ci erau cai slabi. Mai aveau câteodată peşte, la prânz sau seara, pentru că era Dunărea aproape. Gogoşi nu a văzut niciodată. Personal, a mâncat boabe de porumb crud, a ros chiar şi rădăcini de ierburi iar colegii deţinuţi au mâncat şi şobolani. Personal, nu a putut mânca aşa ceva, a încercat dar a vomat.

Barăcile erau încălzite cu coceni sau lemne din pădure iar cei cărora le era frig erau cei mai în vârstă, care stăteau pe paturile de jos.

Exista un medic dintre deţinuţi, dar nu existau medicamente. Bolile din colonie erau TBC, distrofie, dar şi fracturi, mai ales la cei care lucrau iarna pe bac. Cei care decedau pe bac erau lăsaţi noaptea pe bac, pentru că îngheţau şi nu putrezeau şi exista justificarea că nu puteau fi îngropaţi din cauza îngheţului şi astfel, erau lăsaţi pe bac până când se adunau 5-6 cadavre, abia apoi erau luaţi şi duşi. A auzit că unii dintre decedaţi ar fi fost aruncaţi în Dunăre, dar nu a văzut personal. De la deţinuţii de drept comun, care se ocupau de îngroparea deţinuţilor politici decedaţi, a auzit că, cei decedaţi erau acoperiţi în rogojini de stuf şi îngropaţi apoi aproape de suprafaţa solului din cauza pânzei freatice.

Mai cunoaşte faptul că, cei inapţi primeau mâncare ca şi cei care lucrau, dar vârstnicii care nu lucrau primeau mai puţină mâncare. La carceră mâncarea era numai o dată la trei zile. A fost pedepsit cu carcera de două ori.

În ceea ce priveşte igiena, a arătat că la început îşi turnau apă unul altuia pentru a se spăla, ulterior, situaţia a mai evoluat în sensul că au fost amenajate afară, nişte jgheaburi şi nişte bazine din care curgea apă, un fel de duşuri, acolo spălându-se deţinuţii şi iarna şi vara, dar iarna exista pericolul de îngheţ. Hainele nu şi le-a spălat niciodată. Alţi deţinuţi îşi spălau hainele în jgheaburi, vara, sau cereau să le fie schimbate, dacă erau rupte. Numai cei care munceau aveau haine groase iarna, ceilalţi purtau aceleaşi haine.

Comparativ cu alte locuri de deţinere prin care a trecut, la Periprava era mai bine pentru că deţinuţii aveau posibilitatea să stea în aer liber iar hrana era mai bună.

Daunele morale pe care le solicită au legătură cu regimul de detenţie de la Periprava, pentru că aici a căpătat toate bolile pe care le dovedeşte cu actele medicale depuse la dosar. A fost bătut şi la Gherla, dar hernia şi pleurezia le-a căpătat ca urmare a bătăilor de la Periprava."

Partea civilă I. a arătat că:

"Tatăl său, AAAAA. a fost încarcerat la Periprava în 2 iulie 1959 şi a primit de la Periprava certificatul de deces al acestuia, cu data decesului - 8.12.1959. Aceste documente le-a obţinut de CNSAS. Nu a ştiut nimic de tatăl său în perioada cât a fost încarcerat pentru că nu a reuşit să ia legătura cu el. A constatat că din actele de deces ale tatălui său, a rezultat că moartea acestuia a fost suspectă, acesta fiind şi motivul pentru care s-a solicitat autopsia cadavrului, lucru foarte rar în cazul deţinuţilor politici şi mai rezultă din actele de la dosarul tatălui său că procuratura din Constanţa s-a adresat procuraturii din Tulcea pentru efectuarea autopsiei de către medicul legist, tatăl său decedând în activitate. Solicitarea de autopsiere a cadavrului tatălui său a fost făcută la 19 decembrie, ulterior s-au făcut reveniri, în care se arăta faptul că autopsia trebuie urgentată deoarece cadavrul intră în descompunere. În final această autopsiere a fost făcută de un medic de circă de la Chilia Veche, care a recunoscut că nu are competenţa necesară. Nu a aflat nici până în prezent care au fost cauzele decesului tatălui său. A discutat cu un coleg de penitenciar al tatălui său, IIIIIIII. din Strehaia care, i-a povestit că tatăl său a decedat brusc şi a fost înmormântat în cimitirul de la Periprava. Din discuţiile pe care le-a avut cu deţinutul menţionat mai sus, a aflat că munceau la stuf, că hrana era puţină iar condiţiile de muncă erau foarte grele iar cel mai greu era toamna deoarece stăteau în frig şi cu picioarele în apă".

Partea civilă H. a declarat:

"După ce a fost încarcerat în mai multe locuri de detenţie - Ocnele Mari, Gherla, Jilava, a fost dus împreună cu alţi deţinuţi pe Dunăre, cu un şlep şi în aprilie sau mai 1959 a ajuns la Periprava, secţia Grind, unde era un lagăr nou. Au fost întâmpinaţi de comandantul A. care le-a ţinut o cuvântare şi care le-a spus că au fost aduşi acolo pentru muncă, deoarece "partidul le-a dat şansa să se reabiliteze". A fost cazat în barăci din stuf. A lucrat la desţelenit terenuri pe care s-a aflat stuf şi pe care urma să fie cultivat porumb. Stuful trebuia tăiat în ritm rapid, terenul trebuia curăţat foarte bine şi erau militari de securitate care îi păzeau pentru a-şi face normele. Lucrau de la 6 dimineaţa, timp de 12 ore.

Mâncarea era foarte proastă şi din cauza foamei, deţinuţii mâncau porumb crud de pe câmp dar şi muguri de stuf iar unii dintre deţinuţi au mâncat şerpi de apă. Hrana era proastă, era în general o zeamă de arpacaş, în care rar se puteau găsi nişte boabe de fasole. Dimineaţa se dădea deţinuţilor o apă colorată care era asimilată cafelei. Apa de băut era direct din Dunăre iar din această cauză deţinuţii făceau dizenterie, făceau diaree cu sânge. Distanţa de la locul de muncă până la barăci era foarte mare, 7-8 km, iar această distanţă era parcursă pe jos . Pe acest drum lung, unii deţinuţi îşi făceau nevoile pe ei şi nu aveau voie să se oprească, acest fapt fiind o mare umilinţă.

O altă umilinţă era aceea că, în urma defrişării, nu trebuia să rămână niciun fir de stuf în urma lor. În urma sa, a rămas o dată un fir de stuf şi un militar a văzut acel fir, motiv pentru care l-a lovit cu un baston în spate şi l-a pus să îl smulgă cu dinţii.

Nu a făcut niciodată baie cât a stat acolo. Era o cisternă cu apă din Dunăre. WC-ul era o groapă mare deschisă şi acolo îşi făceau deţinuţii necesităţile şi iarna şi vara. Un coleg al său a căzut în groapa respectivă. Îşi aminteşte că un coleg de-al său nu a ieşit la numărătoare şi apoi a fost scos la muncă şi lovit iar peste câteva săptămâni a murit pe câmp. A fost dus la infirmeria din lagăr, o încăpere din stuf, cu pământ pe jos iar a doua zi cadavrul său a dispărut.

Pedepsele care se aplicau deţinuţilor erau bătaia şi izolarea şi erau aplicate pentru orice încălcări ale regulamentului şi pentru neîndeplinirea normelor. Bătăile erau aplicate de ofiţeri şi gardieni. Cel care l-a bătut pe deţinutul care nu a ieşit la numărătoare a fost chiar inculpatul. Inculpatul inspira frică în rândul deţinuţilor iar când se auzea că acesta vine în lagăr erau cu toţii îngroziţi pentru că ştiau că pedepseşte. Deţinuţii politici nu au avut niciodată dreptul la pachet şi scrisori, pentru că erau consideraţi duşmanii poporului. Deţinuţii politici erau apelaţi cu expresia de "bandiţi". Inculpatul era vinovat de ceea ce se întâmpla acolo pentru că toate erau sub conducerea lui. Nu s-a plâns nimănui de regim pentru că nu îndrăznea. Din cauza ţânţarilor avea muşcături pe tot corpul.

Existau doctori dintre deţinuţi, dar aceştia nu aveau medicamente. Cei care se îmbolnăveau aveau numai dreptul de a nu mai munci dar dacă nu munceau primeau o mânare mult mai slabă decât a celor care munceau. Deţinuţii sufereau iarna de frig pentru că mantaua pe care o primeau nu ţinea de cald. Militarii în termen erau instruiţi să îi urască pe deţinuţi şi ei ştiau că aceştia sunt "duşmanii poporului". Mâncarea pe care o primeau deţinuţii era diferită de cea a gardienilor şi nu ştie dacă şi apa era diferită dar crede că da. Inculpatul era comandant peste toate lagărele din Deltă. A plecat din Periprava în anul 1960. Se spălau cu apă dintr-un rezervor ţinut afară, iar temperatura apei era după anotimp. Condiţiile de detenţie erau la fel de grele ca şi la Jilava şi Gherla. Dintre părţile civile din prezenta cauză îl cunoaşte pe domnul G. şi ştie că acesta a avut de suferit în timpul detenţiei din cauza bătăilor pe care le-a primit."

Persoana vătămată AAAAAAAA., cu ocazia declaraţiei date în faţa Curţii, a arătat următoarele:

"A fost condamnat pentru crimă de uneltire împotriva securităţii statului, iniţial la pedeapsa cu moartea, ulterior, această pedeapsă a fost convertită în pedeapsa de 14 ani închisoare şi a stat în Colonia de Muncă Periprava, secţia Grind, timp de câteva luni, în anul 1962, până în luna noiembrie, când, a fost mutat la Gherla. În lagărul de la Grind, în opinia sa era un regim de exterminare. Regimul de muncă era unul foarte dur, plecarea la muncă era la 7 dimineaţa şi întoarcerea de la muncă era la 7 seara. Hrana pentru cei care plecau la muncă se compunea din 220 grame de pâine şi o bucată de turtoi dimineaţa, iar cu această mâncare deţinuţii trebuiau să stea toată ziua. La câmp, la locul de muncă, se aducea o ciorbă de arpacaş, iar seara, în colonie, deţinuţii primeau un surogat de cafea. În mâncare se aflau uneori resturi de carne. Nu a văzut să se fi crescut animale în colonie. Munca era foarte dură iar cei care nu îşi făceau norma de muncă erau bătuţi şi nu mai primeau mâncare. Trezirea era la ora 5 dimineaţa iar după încolonarea în curtea coloniei, deţinuţii erau duşi la muncă.

Cei care nu puteau munci, rămâneau în barăci. Exista un cabinet medical, la colonia centru Periprava, acolo exista un medic deţinut, dar nu existau medicamente. Se culegeau plante de pe câmp, erau fierte şi cu acestea erau trataţi deţinuţii.

Din cauza foamei, deţinuţii mâncau ierburi de pe câmp, iar dacă erau prinşi mâncând boabe de pe câmp, erau bătuţi. Cei care lucrau la vie nu aveau voie să aducă cu ei boabe de struguri. Regimul era sever în general, persoana vătămată relatând un episod, când un ofiţer a venit în vizită călare, de la centru, nu i-a plăcut cum a fost salutat de un deţinut, motiv pentru care, l-a culcat pe deţinut în noroi, a stat cu câinele în spatele lui două ore, după care l-a bătut. În penitenciar existau şi deţinuţi care denunţau, deţinuţii fiind chemaţi la interogatoriu de un ofiţer SRI.

Foamea combinată cu frica au condus la distrugerea fizică şi psihică a deţinuţilor. La vremea respectivă nu ştia cum se numeşte comandantul de la Periprava, aici a aflat cum se numeşte. Ştie însă că era foarte dur şi tot ce se făcea la Periprava era din ordinul lui.

Adventiştii erau persecutaţi în colonie, erau ameninţaţi cu împuşcarea dacă nu vor să iasă la muncă sâmbăta. Pentru cei care au refuzat, le-a fost sistată alimentaţia. În general pedepsele erau izolarea dar şi bătăile frecvente care, erau lăsate la latitudinea paznicilor şi sistarea hranei. În barăci stăteau câte 50-60 de deţinuţi, iar barăcile nu erau încălzite iarna, pentru că nu aveau sobe. Deţinuţii făceau baie numai o dată pe săptămână iar apa pe care o beau aceştia era una tulbure, fiind adusă de la nişte izvoare din jurul lagărului.

Deţinuţii bolnavi nu erau transportaţi la spitale în afara coloniei ci erau trataţi la cabinetul din colonie. Bolile frecvente printre deţinuţi erau enterita şi tuberculoza.

Din compararea condiţiilor de detenţie din penitenciarele în care a fost încarcerat, a constatat că aceste condiţii erau în general la fel, dar cel mai greu a fost în lagărul de la Salcia".

Partea civilă G. a arătat că:

"A fost încarcerat în mai multe locuri de detenţie din iulie 1951 şi până în martie 1963, printre care Baia Sprie, Oradea, Gherla, Cavnic, Aiud, Salcia, Stoeneşti, în final ajungând şi în colonia de muncă Periprava. La Salcia, s-a îmbolnăvit din cauza condiţiilor de muncă foarte grele. La Salcia a locuit în nişte foste grajduri de animale iar noaptea mişunau şobolanii pe lângă paturile deţinuţilor, acesta fiind motivul pentru care foarte mulţi deţinuţi s-au îmbolnăvit de leptospiroză. Aici munca era foarte grea şi pentru neîndeplinirea normei de muncă deţinuţii erau încolonaţi în fiecare seară pentru bătaie. Din cauza muncii pe care a făcut-o, căratul pământului cu roaba, la canal, i s-au umflat articulaţiile de la picioare.

La Periprava mâncarea era foarte proastă şi gardienii loveau deţinuţii din orice motiv. Cât a stat aici, l-a cunoscut pe inculpat, care era comandant şi i-a încolonat pe deţinuţi în curtea coloniei. După ce partea civilă a ridicat mâna când se afla în coloană şi i-a spus inculpatului că nu poate munci din cauza faptului că este bolnav, asupra sa s-a năpustit un subaltern al inculpatului, care i-a aplicat câţiva pumni iar inculpatul a fost mulţumit de reacţia subalternului său. După trei săptămâni a fost mutat pe bac, pentru a lucra la stuf. Pe bac condiţiile erau grele, era foarte rece şi din cauza frigului se petrecea fenomenul de condensare iar pe jos, din această cauză era tot timpul apă. Pe bac nu exista grup sanitar iar apa era băută direct din Dunăre. Unii dintre deţinuţi s-au îmbolnăvit din cauza apei băute. Căldură nu era deloc, deţinuţii se încălzeau doar cu aerul respirat de ei. Deţinuţii stăteau tot timpul cu apa în opinci. Gardienii erau cei care băteau deţinuţii pentru că nu-şi făceau norma de muncă. Începeau munca la stuf la 5:30 - 6 dimineaţa.

Hrana era foarte proastă, dimineaţa deţinuţii mâncau 250 de grame de pâine, ceai şi o cafea surogat. Primeau şi carne dintr-un cal pe care îl vedeau agăţat de bac şi jupuit. Şi ciorile mâncau din calul respectiv. La prânz nu mâncau iar seara mâncau din pâinea care rămânea de la masa de dimineaţa. A fost lovit de gardieni deoarece nu a mai putut merge din cauza umflăturilor de la picioare, a fost făcut "bandit" de aceştia, cu motivarea că vrea să îi saboteze, unul dintre gardieni punându-i chiar şi pistolul la tâmplă. A fost bătut de multe ori de gardieni atât el cât şi ceilalţi deţinuţi, dar suporta durerea pentru că se obişnuise cu ea. Activitatea de pe bac era coordonată tot de către inculpat.

Au existat cazuri de decese printre deţinuţi, crede că din cauza apei, pentru că deţinuţii făceau diaree. Pe bac nu a existat asistenţă medicală, nu aveau un doctor acolo. Cei care au încercat să evadeze nu au mai fost văzuţi. La Periprava nu şi-a făcut niciodată baie.

Îşi aminteşte că pentru bătaie exista un ritual, deţinuţii erau aşezaţi cu faţa în jos, li se punea un cearşaf umed pe fund, deţinuţii erau ţinuţi de un gardian iar altul îl lovea cu un cauciuc. Gardienii loveau cu forţă şi fără milă. La început se aplicau câte 5 lovituri, dar dacă deţinutul se obişnuia cu ele, numărul loviturilor era crescut. După acele lovituri deţinuţii se deplasau foarte greu. Erau mulţi deţinuţi aflaţi în situaţia sa, de a nu-şi face norma, pentru că mulţi erau bătuţi. Deţinuţii aşteptau bătaia încolonaţi şi pentru a scăpa mai repede, se aşeza în faţă, pentru a fi primul la bătaie.

Şi-a petrecut tinereţea în lagăre şi nu s-a putut bucura de tinereţea sa. A fost închis pentru că a iniţiat formarea unei organizaţii care să lupte împotriva regimului sovietic şi comunist, organizaţie care s-a numit Legiunea albastră.

A arătat că îşi menţine cererea de despăgubiri pe care a formulat-o".

Partea civilă D. a arătat că:

"Este fiul deţinutului MM., care a decedat la Periprava la 14.12.1962. A aflat de la un martor care la rândul său a fost închis la Periprava, din judeţul Dolj, comuna Murgaşi, că, tatăl său a decedat în urma unei lovituri cu piatra, în timp ce dădea drumul la pompe, lovitura fiindu-i aplicată de gardianul JJJJJJJJ. Ştie că a fost internat în Spitalul Chilia Veche timp de o săptămână, după care a decedat, fiind băgat într-o cutie de lemn şi îngropat neortodox.

Tatăl său a fost condamnat în anul 1958 pentru acte de teroare împotriva regimului comunist iar în anul 2000, Completul de 9 judecători din cadrul Înaltei Curţi de Casaţie şi Justiţie a dispus achitarea tatălui său şi înlăturarea pedepsei confiscării averii. A obţinut drept despăgubiri pentru condamnarea politică a tatălui său, în baza art. 5 din Legea nr. 221/2009, suma de 13.000 euro".

Martorul W., audiat în faţa Curţii, a arătat următoarele:

"A fost deţinut în Unitatea ... Periprava, unde comandant era A.. Periprava era centrul coloniei dar existau mai mulţi sateliţi şi deţinuţii erau mutaţi în mai multe locuri.

Inculpatul avea o plăcere deosebită să umilească deţinuţii, să-i înfometeze, să-i supună la munci silnice, să îi ţină iarna cu picioarele în apă, la canalele de irigaţii, la pământ şi munci agricole. Lângă martor au murit în perioada respectivă 10 deţinuţi. Şi-i aminteşte pe căpitanul Duca, de 32 de ani, pe KKKKKKKK. şi alţi 8 deţinuţi. Au murit peste 100 de deţinuţi în perioada respectivă, martorul a participat chiar la exhumare, ca invitat din partea Institutului de Investigare a Crimelor Comunismului. Cauzele deceselor erau munca silnică, foamea, lipsa unor condiţii minime de igienă şi asistenţă medicală.

Inculpatul avea cunoştinţă de toate acestea pentru că "patrona toate cele". A văzut personal când colegi deţinuţi au fost bătuţi chiar de către inculpat. Poate relata un caz concret, când mai mulţi deţinuţi au fost duşi la plantat arpagic şi de foame au mâncat din arpagicul pe care îl plantau. Unii dintre ei s-au gândit şi la cei bolnavi şi bătrâni, rămaşi la barăci şi au ascuns sub haine arpagic pentru a le duce şi acestora. Un militar a observat acest lucru, a chemat un gardian, care, i-a aşezat pe toţi în genunchi şi le-a pus în faţă la fiecare câte un kilogram şi jumătate de arpagic, cerându-le să îl mănânce pe tot. Arpagicul le-a produs arsuri de neimaginat iar unul dintre cei prinşi cu arpagic, nu a reuşit să îl mănânce pe tot. A fost surprins de inculpatul A. cu grămăjoara în faţă şi aflând de la gardieni ce s-a întâmplat, l-a lovit pe deţinut cu pumnul în tâmplă. Deţinutul s-a prăbuşit la pământ, după care, inculpatul l-a lovit cu cizma în cap, deţinutul suferind 40 de zile, având capul tumefiat iar singura îngrijire medicală ce i-a fost acordată a fost compresa cu apă rece.

Inculpatul avea o satisfacţie deosebită de a lovi deţinuţii, i se citea bucuria în ochi atunci când făcea acest lucru.

Foamea era cumplită în rândul deţinuţilor, aceştia primeau o zeamă în loc de mâncare în care se puteau vedea câteva boabe de fasole iar atunci când se dădea carne, aceasta era piele de bovine, cu păr cu tot, intestine nespălate şi buze de vită, dar deţinuţii se bucurau şi pentru astea.

Atunci când deţinuţii nu îşi făceau norma de muncă, brigadierul care se ocupa de ei, lăsa la poarta lagărului, o lisă cu cei care nu îşi făceau norma pentru a fi bătuţi. Erau bătuţi cu pumnii, cu bâtele şi cu palmele, astfel încât, abia se mai puteau deplasa către barăci. Nu l-a văzut pe inculpat să fi asistat la aceste bătăi, dar cu siguranţă ştia de ele şi de altfel, în toate lagărele era practicată bătaia. Celulele aveau scânduri bătute în geamuri, astfel încât în interior, nu intrau nici aerul şi nici lumina. Densitatea deţinuţilor era de 3 deţinuţi pentru un pat. În anul 1959, s-au înregistrat cea mai mare densitate de deţinuţi şi cea mai mare mortalitate. Asistenţa medicală era aproape inexistentă. La, secţia Grind, unde se aflau peste 1.000 de deţinuţi, existau trei medici deţinuţi şi peste aceştia exista şi un medic securist, care însă nu venea în colonie decât o dată pe săptămână. Dacă deceda un deţinut, cadavrul acestuia era ţinut o săptămână până când venea medicul securist şi uneori se întâmpla ca decedaţii să fie mâncaţi de şobolani. Cei trei medici deţinuţi voiau să se ocupe de îngrijirea deţinuţilor dar nu aveau cu ce. Îşi aminteşte că s-au îmbolnăvit trei deţinuţi de tuberculoză, iar medicul nu avea decât puţină streptomicină şi l-a întrebat pe martor, pe care dintre cei trei să îl salveze. Martorul l-a rugat să le facă la toţi trei tratament cu streptomicina pe care o avea.

Pachete nu primeau decât cei care îşi făceau norma şi nu mai mult de 5 kg. Puteau primi cam 5 deţinuţi din 40. Când a avut şi martorul dreptul să primească pachet, i-a rugat pe părinţi să îi trimită tratament de tuberculoză în loc de alimente.

Norma de muncă era imposibil de realizat. O singură dată şi-a putut face norma. Deţinuţii trebuiau să sape câte 3,2 m cubi de pământ, pe care apoi îl încărcau în roabe şi îl transportau 50 de metri pentru a-l descărca. Nici jumătate din această normă nu putea fi realizată. Au încercat să-i păcălească pe gardieni, dar au fost aspru pedepsiţi şi înfometaţi. Munceau de dimineaţa şi până noaptea, fiind treziţi de la ora 5. Au dormit în saivane de oi, dar şi pe beton iar iarna nu aveau încălzire în barăci. Nu aveau haine groase, se încălzeau de la propriile lor corpuri.

Adventiştii erau obligaţi să meargă la muncă sâmbăta şi erau bătuţi pentru a munci. Într-o iarnă, trei dintre ei au fost pedepsiţi, în sensul că, au fost băgaţi într-un canal îngheţat, le-au fost legate mâinile la spate şi au fost ţinuţi cu picioarele în apa îngheţată şi obligaţi să privească în soare. Inculpatul este cel care a dat dispoziţie să fie pedepsiţi.

Nu ştie care este perioada în care inculpatul a fost locţiitor şi în care a fost comandant, martorul l-a perceput ca şef al coloniei, pentru că "patrona totul".

Deţinuţii politici erau izolaţi de deţinuţii de drept comun dar şi de exterior. Ani la rând familiile deţinuţilor nu au ştiut nimic de aceştia, pentru că nu aveau dreptul la scrisori, pachete sau vorbitor. Din câte ştie, deţinuţi de drept comun nu au existat în colonie dar este posibil să fi fost aduşi acolo numai pentru anumite activităţi, cum ar fi căratul apei, al lemnelor şi alte asemenea, deoarece aceste activităţi presupuneau deplasări în afara lagărului, pe care deţinuţii politici nu aveau voie să le facă.

Întotdeauna, atât inculpatul dar şi ceilalţi gardieni le-au reproşat deţinuţilor orientarea lor politică, spunându-li-se că sunt "bandiţi şi duşmani ai poporului". Inculpatul îi ironiza pe deţinuţii politici, spunându-le că, militarii care îi păzesc nu îşi strică gloanţele degeaba pe ei, întrucât ei sunt cei care trebuie să îi păzească de furia poporului, care i-ar linşa dacă ar intra peste ei. Normele de muncă erau stabilite de Ministerul de Interne. Deţinuţii au încercat să spună că acestea nu pot fi realizate, dar nu erau auziţi de nimeni. Nu îndrăzneau să se plângă că sunt bătuţi bestial. Treceau săptămâni întregi fără să primească o mâncare cu carne. Nu a mânat niciodată la micul dejun unt sau brânză. Au existat situaţii când au mâncat 24 de deţinuţi dintr-o pâine de 2 kg. De obicei, dimineaţa primeau sub 100 grame de pâine şi o cafea făcută din pâine arsă şi pasată. Uneori mai primeau marmeladă. Nu a mâncat niciodată gogoşi la masa de seară. Se bucurau dacă primeau arpacaş sau grâu fiert pentru că erau mai consistente. Deţinuţii erau bucuroşi dacă erau scoşi la muncă pentru că acolo, la locul de muncă puteau găsi ceva de mâncat, un arpagic, un fir de iarbă.

Foamea era cumplită şi cei mai mulţi deţinuţi au murit din cauza foamei. Colonia avea o gospodărie în care erau cultivate legume şi crescuţi porci, dar, acestea erau numai pentru personalul administrativ. Nu existau sobe în barăci, nici alte surse de încălzire. Martorul a fost sancţionat cu carcera, pentru că a procurat prin intermediul unuia din medicii deţinuţi câteva coli A4, pentru a lucra noaptea la un dicţionar. Pentru că s-au găsit colile asupra lui, a fost pedepsit cu carceră de 7 zile, timp în care a primit mâncare numai o dată la trei zile.

Deţinuţii decedaţi erau încărcaţi noaptea într-o căruţă şi duşi, nu se ştie unde. A auzit că se punea ca semn al locului îngropării un ţăruş iar când era dus, peste câteva zile şi un alt deţinut acolo, ţăruşul respectiv nu mai exista. Cât a fost încarcerat martorul nu a avut drept la pachet sau vorbitor. A primit o singură dată pachet, în anul 1962. Nu a auzit niciodată să vină vreun avion la Periprava pentru a transporta deţinuţi bolnavi. Se mai cerea aprobare pentru unii deţinuţi, în sensul ca aceştia să fie duşi la închisoarea de la Văcăreşti pentru a fi trataţi, însă aprobarea venea foarte târziu şi era inutilă, pentru că deţinutul ori decedase, ori se vindecase. Aprobarea se dădea de la Ministerul de Interne pe baza unui referat făcut de medicul securist şi aprobat de comandant. Şi martorul a fost dus la Văcăreşti, pentru a fi tratat de pneumonie, însă a fost dus după 4 - 5 luni de la apariţia bolii iar în momentul transferului nu mai avea boala.

Pentru curăţarea hainelor, primeau o bucăţică de săpun pe săptămână. Cât a stat pe bac, trei luni nu s-a spălat şi nu şi-a spălat hainele. Au fost lăsaţi o singură dată să intre în Dunăre pentru a se spăla, timp în care erau păziţi de gardieni cu pistoalele. A doua zi deţinuţii au regretat că au intrat în apă, deoarece le-a crăpat pielea din cauza frigului şi a crivăţului.

Au murit peste 100 de deţinuţi în timpul "domniei" inculpatului A. Bătăile şi alte pedepse erau frecvente pentru a se menţine un regim de teroare şi de frică. Deţinuţii decedaţi nu erau înmormântaţi potrivit tradiţiei creştine ci erau îngropaţi noaptea, fără preot, fără lumânare, erau băgaţi în nişte lăzi, în pielea goală, deoarece hainele lor erau predate a doua zi la magazie. Doi colegi ai săi au participat la îngroparea căpitanului PPPPPPP. şi au văzut cum se proceda.

Atunci când mergeau la duş, în colonie, cel mai mult o dată pe săptămână (deoarece pe bac deţinuţii nu se spălau deloc), erau obligaţi să facă acest lucru în 2 - 3 minute şi nu datorită aglomerării, ci pentru că se dorea să fie umiliţi. Îşi aminteşte cum erau obligaţi să care lemne în spate din pădurea Letea, pentru bucătărie şi pentru că un deţinut bolnav şi bătrân a luat un lemn mai subţire pentru a-l căra, a fost bătut şi trimis înapoi să care unul mai gros.

Inculpatul conducea toate secţiile de la Periprava, iar martorul a fost încarcerat în toate - Periprava, Grind, Bac. Inculpatul stătea mai mult la Periprava pentru că acolo erau birourile.

Martorul, pe perioada şederii sale la Periprava, a fost băgat la izolare de două ori şi bătut de mai multe ori. Bătăile le-a primit pentru norma de muncă. Nu a asistat la vreo bătaie ordonată de inculpat. A stat în jur de 4 luni pe bac, 1 an la Grind şi aproximativ 6 luni la Periprava Centru. Trei luni a stat la închisoarea Văcăreşti, când a fost trimis pentru pneumonie. Veneau foarte rar în vizită persoane cu funcţii de conducere din MAI. A venit odată un înalt ofiţer din MAI care le-a vorbit urât şi le-a spus că acolo au venit nu pentru a se îngrăşa şi că trebuie "să plătească aerul pe care îl respiră".

A fost condamnat pentru crima de uneltire împotriva ordinii sociale, procesul s-a desfăşurat într-o singură zi la Tribunalul Braşov iar toţi cei care constituiseră respectiva organizaţie, erau elevi şi studenţi cu vârste cuprinse între 17 şi 19 ani şi au primit pedepse între 15 şi 25 de ani."

Martorul P., fost subofiţer la secţia Grind, a relatat următoarele: "A lucrat la secţia Grind din decembrie 1959 până în 1977, iar pe inculpatul A. l-a cunoscut cu ocazia şedinţelor la care se întâlneau. Ştie că inculpatul aplica regulamentul în ceea ce îi priveşte pe deţinuţi. El dădea instrucţiuni comandanţilor iar aceştia se ocupau de deţinuţi. Deţinuţii aveau condiţii bune de locuit iar barăcile erau încălzite cu lemne. A văzut personal sobe în aceste barăci. Normele de hrană erau stabilite de Direcţia Generală a Penitenciarelor şi erau respectate în colonie. Ştie că normele de muncă erau respectate, dar nu cunoaşte ce activităţi desfăşurau deţinuţii, pentru că atribuţiile sale erau legate de paza perimetrului coloniei, pentru ca deţinuţii să nu evadeze.

Nu i-a auzit pe deţinuţi plângându-se că ar fi înfometaţi sau din cauza normelor mari de muncă. Cazurile de izolare a deţinuţilor erau rare pentru că deţinuţii politici se purtau frumos. Nu cunoaşte despre decesele survenite la Periprava, ştie că existau îmbolnăviri, dar nu cunoaşte cauzele acestora. Exista un cabinet medical în lagăr şi erau şi medicamente. Era un doctor din partea Direcţiei Penitenciarelor care aducea medicamente. Ştie că deţinuţii politici nu aveau drept la vorbitor, dar aveau drept la scrisori şi dreptul la pachet. Cunoaşte că hrana deţinuţilor se compunea la prânz, din două feluri de mâncare iar deţinuţii primeau şi carne. Dimineaţa, deţinuţii primeau ceai şi pâine, iar seara, un singur fel de mâncare, fasole sau cartofi. Nu a auzit despre cazuri de deţinuţi bătuţi pentru că ar fi mâncat din ceea ce recoltau de pe câmp. Deţinuţii decedaţi erau îngropaţi în cimitirul de la Periprava.

Deţinuţii erau duşi la muncile agricole, la prăşit, la recoltat, la IAS-uri. Normele erau stabilite de IAS-uri. Deţinuţii stăteau în jur de 40 de deţinuţi într-o baracă, de aproximativ 40 m.p. Paturile erau suprapuse. Deţinuţii erau îmbrăcaţi în zeghe iar iarna hainele erau mai groase. În picioare purtau bocanci. Exista o fermă de animale la Periprava, unde se creşteau păsări şi porci, aceste animale şi păsări fiind sacrificate atât pentru hrana deţinuţilor dar şi a cadrelor care lucrau acolo. Sâmbăta deţinuţii aveau apă caldă, pentru a spăla, iar în celelalte zile se spălau numai pe membre. Ştie că mai venea iarna, câteodată câte un elicopter dar nu ştie care era motivul. Nu ştie dacă deţinuţii bolnavi au fost transportaţi vreodată la spital, cu un astfel de aparat de zbor. Nu ştie dacă familiile decedaţilor veneau la înmormântare. Nu a venit în lagăr vreun preot. Secţiile aveau comandanţi iar comandanţii de secţii se subordonau inculpatului. Nu cunoaşte dacă aceşti comandanţi aveau putere de decizie în cadrul secţiei.

Apa care era folosită pentru deţinuţi era folosită şi pentru cadre. Nu era curăţată, era supusă doar unui proces de decantare. Nu l-a văzut niciodată pe inculpat aplicând sancţiuni deţinuţilor şi nici nu l-a auzit dând astfel de ordine. Inculpatul venea şi la secţia Grind, aproximativ la o lună.

Martorul FFFFFFFF. a arătat că, a stat în Colonia de la Periprava din iunie 1959 până în septembrie 1959. Comandant în acea perioadă era locotenentul S.. Nu poate face o acuzaţie împotriva inculpatului în mod special dar îi acuză pe toţi cei care lucrau acolo. Deţinuţii, ori de câte ori erau în curtea coloniei erau loviţi şi înjuraţi fără motiv de gardieni şi chiar şi de soldaţii în termen. Încă din prima zi când au coborât de pe bac, au fost aşteptaţi de soldaţi cu arme, aceştia au lovit pe fiecare deţinut în parte cu patul armei, i-au ameninţat şi înjurat. Din prima clipă când a ajuns acolo, atât el cât şi ceilalţi deţinuţi au fost paralizaţi de frică.

Din punct de vedere al regimului alimentar, martorul a arătat că acesta era unul de exterminare şi numai Dumnezeu i-a scăpat cu zile pe deţinuţi. Hrana era puţină şi proastă. Dimineaţa primeau o zeamă neagră, un surogat de cafea, neîndulcită, rece, o bucată de mămăligă sau de pâine sau turtoi. La prânz aveau o ciorbă, de fapt o zeamă cu nişte legume prost conservate sau arpacaş, dar şi acela era lichid, în care erau puse nişte bucăţi subţiri de burtă amestecate cu iarbă iar seara era la fel, un fel de zeamă. Câteodată primeau slănină râncedă care le provoca greaţă, stări de vomă şi tulburări digestive. Din această cauză toţi deţinuţii s-au îmbolnăvit de dizenterie, având scaune cu sânge şi moi, cu temperatură şi stări de leşin. Deţinuţii se aduceau unii pe alţii, pe cozile de la unelte, iar dacă erau descoperiţi că nu au temperatură, erau bătuţi. Cât a stat acolo a primit numai două pastile pentru indigestie. I-a fost teamă să ceară asistenţă medicală, deoarece la Jilava fusese bătut pentru o atare cerere.

Asistenţă medicală nu era de niciun fel, doctorii erau dintre deţinuţi dar nu îi întrebau niciodată nimic. Stăteau câte 50 de deţinuţi într-o baracă. Munca era peste puterile deţinuţilor, mai ales că veniseră de la Jilava, unde deja fuseseră slăbiţi. Normele de muncă nu puteau fi realizate şi nu ştie cine le stabilea. Majoritatea deţinuţilor erau bătuţi pentru că nu-şi făcea norma de muncă. Nu a sesizat ca vreodată vreun ofiţer sau un alt cadru de conducere să îi tempereze pe gardieni, pentru agresivitatea pe care o manifestau faţă de deţinuţi. Câteodată şi ofiţerii erau prezenţi când deţinuţii erau loviţi de gardieni. Nu au avut curajul de a se plânge cuiva pentru tratamentul la care erau supuşi.

Cunoaşte cazuri de deţinuţi care au fost loviţi pentru că au mâncat din porumbul pe care îl recoltau iar în această situaţie pedeapsa era foarte grea. De foame, martorul a mâncat în repetate rânduri rădăcini de stuf, iarbă care era mai grasă, păpădie şi vârfurile de la porumb.

Nu a făcut niciodată baie cât timp a stat la Periprava, iar corpul deţinuţilor era plin de răni sângerânde şi nisip şi seara când se întorceau de la muncă aveau usturimi pe tot corpul. Şi somnul deţinuţilor era un chin continuu deoarece intrau ţânţarii peste ei şi nu aveau voie să pună nimic în geam. Ştie că au fost decese dar nu cunoaşte numărul decedaţilor însă într-o încăpere alăturată se aduceau şi cadavre. Medicii nu le spuneau deţinuţilor care erau cauzele deceselor dar lipsa alimentaţiei, bolile, lipsa de odihnă erau cauze care puteau duce la deces.

Deţinuţii nu aveau dreptul la pachete, vorbitor sau scrisori iar familiile lor nu au ştiut nimic de ei. Exista o groapă mare pentru nevoile fiziologice, descoperită şi datorită vânturilor puternice dar şi a soarelui, mirosul în colonie era îngrozitor.

În perioada în care deţinuţii munceau la câmp, la vreo 250 de metri era o doamnă care făcea echitaţie pe un cal alb şi erau ameninţaţi să nu se uite în direcţia unde se afla aceasta. Nu exista o gospodărie unde să se cultivat legume şi să se fi crescut animale. Făcând o comparaţie între condiţiile de detenţie de la Jilava şi Periprava, martorul a arătat că, acestea erau mai grele la Periprava, din cauza muncii istovitoare, a ţânţarilor, a tăunilor. A văzut la Periprava deţinuţi care nici nu mai ştiau să vorbească sau erau nevoiţi să fie sprijiniţi de alte persoane pentru a se deplasa. De ei aveau grijă alţi deţinuţi. Martorul a fost la Periprava Centru iar aici a tăiat stuf, a săpat la porumb şi a cărat chirpici.

Îşi aminteşte că într-o zi de duminică, au fost duşi "în excursie" pe o distanţă de 10 km, pentru a căra chirpici, iar dacă se spărgeau, trebuiau să mai meargă o dată.

Martorul a fost deţinut politic. A fost condamnat pentru uneltire împotriva ordinii sociale. La Periprava nu se aflau deţinuţi de drept comun, aceştia aflându-se la o distanţă de 4 Km. Deţinuţii de drept comun beneficiau de un tratament mai bun".

Martorul GGGGGGGG. a arătat în declaraţia sa următoarele: "A fost încarcerat la Periprava, ca deţinut politic din mai 1959 până în octombrie 1959. A sosit împreună cu alţi deţinuţi, cu un vapor pe braţul Chilia şi au fost întâmpinaţi la sosirea în colonie de inculpatul A. care avea o armă în mână şi era călare pe un cal alb. Acesta le-a spus că sunt "bandiţi" şi că au fost aduşi acolo pentru exterminare iar cel care nu se va supune regulilor va fi împuşcat fără somaţie. Încă de la sosirea în penitenciar a văzut în curte bărbaţi care aveau buturugi legate de picioare şi li s-a spus că aceia care nu îşi vor face norma de muncă vor păţi la fel ca ei. A lucrat la stuf iar după desţelenirea terenului acolo s-a cultivat porumb. A consumat o singură dată din porumbul acela şi atât el cât şi alţi deţinuţi au fost bătuţi de gardieni.

Alimentaţia era foarte proastă. Dimineaţa deţinuţii primeau un surogat de cafea, mămăligă sau turtoi, la prânz, o ciorbă care era mai mult apă iar seara, arpacaş sau mămăligă. Cât timp a stat la Periprava, 6 luni, nu a văzut niciodată carne în mâncare. De foame, martorul a mâncat rădăcină de papură dar şi iarbă care semăna cu pătrunjelul. Din această cauză a fost bătut. De asemenea, a mâncat ouă de şopârlă sau de şarpe. Normele de muncă se puteau ori nu realiza şi în funcţie de şeful de brigadă. Martorul a avut un şef de brigadă mai cumsecade. Însă, colegi deţinuţi erau bătuţi pentru că nu-şi îndeplineau norma de muncă. Aceştia erau bătuţi la locul de muncă.

Deţinuţii nu aveau dreptul la pachet, la vorbitor sau la corespondenţă. Familiile lor nu ştiau nimic de ei. Au existat decese în rândul deţinuţilor din cauza bolilor a foamei dar şi a bătăilor. Nu exista o baie unde să se poată spăla deţinuţii, aceştia se spălau într-o roabă cu apă şi tot acolo îşi spălau şi hainele. Nu a făcut niciodată baie la Periprava. Deţinuţii beau apă din Dunăre.

Din punctul său de vedere A. este vinovat pentru că şi-a terorizat semenii. El ştia despre tratamentul aplicat deţinuţilor, pentru că el era "Dumnezeu" acolo. El era cel care le spunea gardienilor să fie atenţi cu ei, pentru că "sunt criminali ai neamului". Pe inculpat l-a văzut în perioada şederii sale la Periprava de 2 - 3 ori.

Nu existau sobe în barăci. Nu ştie cine stabilea normele de muncă. Nu a văzut deţinuţi bătuţi pentru neîndeplinirea normelor de muncă. Printre deţinuţi se aflau şi medici dar aceştia nu puteau ajuta deţinuţii pentru că nu aveau medicamente. Nu ştie să fi existat o gospodărie proprie pentru colonie. A fost deţinut pentru crimă de uneltire împotriva regimului comunist".

Martorul K. a arătat în declaraţia sa următoarele: "A stat în lagărul de la Periprava 3 - 4 luni, în anul 1959. A venit acolo cu bacul împreună cu alţi deţinuţi şi încă de la sosire au fost întâmpinaţi de inculpatul A., arogant, sfidător, călare pe un cal alb, acesta ţinându-le o cuvântare, cu ocazia căreia le-a spus deţinuţilor:

"Bă, bandiţilor! Aici aţi venit să fiţi exterminaţi. Ori munciţi, ori crăpaţi!"

A avut ocazia să vadă cum acesta îi lovea pe cei care nimereau în apropierea pumnilor lui şi îi lovea pe deţinuţi din motive minore. Era un om fără niciun pic de umanitate.

Mâncarea era mizerabilă şi de cele mai multe ori aceasta era o zeamă în care din când în când, puneau nişte jumări grase iar acestea combinate cu apa din Dunăre în care colcăiau mizerii, duceau la boli grave în rândul deţinuţilor, cea mai frecventă dintre acestea fiind dizenteria. Dimineaţa deţinuţii primeau un zaţ de cafea, făcută din înlocuitori şi o bucăţică de pâine, la prânz primeau o zeamă în care erau câteva boabe de fasole sau cartofi. A. le spunea deţinuţilor că singurele lor drepturi sunt dreptul la apă şi la soare, dar în fapt, nu au avut acest drept la apă, pentru că apă curată nu au primit niciodată. Nu exista un spălător la Periprava, nu aveau unde să-şi facă baie. Deţinuţii se chinuiau să-şi spele cămaşa pentru că apa era feruginoasă.

Nu exista asistenţă medicală în lagăr. Nu a văzut medici şi nici medicamente cât a stat acolo. Deţinuţii decedaţi erau aruncaţi într-o groapă iar locul unde erau duşi nu putea fi identificat. În cele câteva luni cât a stat acolo, crede că au decedat 10 - 15 persoane. Cauzele cele mai frecvente ale deceselor erau bolile de plămâni şi dizenteria.

A văzut deţinuţi care au rămas surzi de la bătăile inculpatului. A văzut un om culcat la pământ dintr-un singur pumn al lui. Era "o bestie de om, un huligan terorist".

Unii deţinuţi, de foame, mâncau rădăcini de stuf şi frunze de păpădie. A auzit că unii mâncau şi şerpi. Unul dintre comandanţii de brigadă mânca pe ascuns de deţinuţi, deoarece îi era ruşine să mănânce în prezenţa deţinuţilor, fiind un om cu demnitate. Normele de muncă nu se puteau îndeplini. Deţinuţii care nu îşi făceau norma de muncă erau bătuţi chiar la faţa locului cu pumnii, cu picioarele, cu bâtele iar unele dintre aceste bătăi aveau loc la poarta lagărului, unde, se amenajase un fel de tribunal care îi judeca pe deţinuţi, apoi aceştia erau loviţi. Inculpatul era de faţă în camera de gardă unde se întâmplau toate acestea şi ştia ce fac subalternii săi. Deţinuţii mai erau pedepsiţi cu izolarea iar în timpul izolării, timp de trei zile, deţinuţii nu primeau hrană.

Îşi aminteşte că într-o dimineaţă, unul dintre deţinuţi a întârziat pentru că avea dizenterie şi pentru că a întârziat, inculpatul l-a înjurat, l-a lovit cu pumnul şi l-a aruncat la pământ.

Nu au avut drept la pachet sau la corespondenţă. Cât a stat la Periprava, părinţii săi nu au ştiut nimic de el. Stăteau câte 50 - 60 de deţinuţi într-o baracă, în paturi suprapuse, uneori, câte doi într-un pat. Nu a prins iarna la Periprava, nu ştie dacă barăcile erau încălzite, dar nu a văzut sobe în barăci. Existau în colonie şi deţinuţi de drept comun, aceştia erau separaţi de deţinuţii politici printr-un gard de sârmă şi aveau un tratament mai bun, făceau munci mai uşoare şi aveau mai multe drepturi. Deţinuţii politici erau apelaţi cu expresii precum "duşmanii poporului", "bandiţi", fiindu-le reproşată orientarea lor politică şi originea lor socială.

Nu ştie cine stabilea normele de muncă, acestea erau transmise de comandantul de brigadă. Au încercat să se plângă de normele de muncă prin comandantul de brigadă, dar nu i-a auzit nimeni, era inutil să se plângă de hrană, de medicamente, de norme, pentru că nu erau auziţi de nimeni. Colonia avea gospodărie, în sensul că, se cultivau legume şi se creşteau animale, dar, acestea nu erau pentru deţinuţi, ci pentru cadrele de acolo. Deţinuţii şi gardienii mâncau separat şi nu au fost invitaţi niciodată la masa lor, nici măcar de sărbători. Trimiterea la izolare se dispunea, fie dacă deţinuţii nu îşi făceau normele de muncă, fie dacă gardienilor li se părea că un deţinut a fost obraznic. "Erau Dumnezeii" lor, făceau ce voiau cu deţinuţii.

Nu este adevărat că ar fi existat un avion care venea la Periprava pentru a lua deţinuţii bolnavi, aceasta este o poveste caraghioasă şi fantezistă. Nu ştie deţinuţi care să fi fost duşi în spitalele de la Chilia Veche şi Tulcea, dar a avut un coleg pe nume LLLLLLLL., despre care iniţial a crezut că a murit, ulterior a aflat că a fost dus la spital, dar nu ştie la care.

Martorul a arătat că a fost încarcerat la secţia Grind, a muncit la prăşitul porumbului şi a tăiat la stuf. Şi în coloniile de la Salcia şi Stoeneşti erau aceleaşi condiţii de exterminare. Când a ajuns la Gherla a avut chiar un sentiment de bine, faţă de ceea ce a trăit în aceste lagăre. Martorul a fost deţinut politic iar hainele deţinuţilor politici erau inscripţionate cu CR - "contrarevoluţionar".

Martorul MMM. a arătat următoarele: "Nu a fost încarcerat la Periprava, ci tot în Delta Dunării, la Strîmba, Grădina şi Salcia. A avut însă rude încarcerate la Periprava, doi cumnaţi şi un nepot, care se numeau MMMMMMMM., NNNNNNNN. şi OOOOOOOO. A discutat cu aceştia după ce s-au eliberat şi i-au povestit despre condiţiile de detenţie de la Periprava. A aflat de la rudele sale că munceau la tăiat la stuf, încălţaţi în opinci, în mediu umed, mediul în care erau cazaţi era umed şi nu aveau aer. A aflat de la aceştia că alimentaţia era foarte proastă. I-au relatat şi despre inculpat şi i-au spus că era foarte exigent şi se purta urât cu deţinuţii, dacă aceştia nu îşi făceau norma de muncă erau pedepsiţi cu bătaia şi duşi la izolare. Lucrau şi stăteau în frig, cu hainele ude. Rudele sale erau foarte bucuroase că au scăpat cu viaţă, pentru că mulţi dintre deţinuţi mureau datorită condiţiilor de cazare şi hrană. Şi în penitenciarele în care a fost martorul era aceeaşi situaţie, în sensul că deţinuţii stăteau în frig iar hainele nu se uscau pe ei. Dormeau în saivane ai căror pereţi erau din stuf.

Ştie de la rudele sale că nu aveau asistenţă medicală în colonie. Ştie şi de la alţi deţinuţi care trecuseră pe la Periprava şi apoi veniseră în lagărele unde era şi martorul, că inculpatul A. era un comandant foarte aspru, în sensul că, printre deţinuţi circula zvonul că inculpatul A. şi comandantul de la Gherla erau cei mai răi comandanţi. Mai ştie de la rudele sale că aveau o alimentaţie foarte proastă la Periprava, în sensul că, primeau varză, cartofi, în care erau puse bucăţi de intestine, capete de bovine, copite. Mâncarea era la fel de proastă ca şi în coloniile în care a fost martorul. De asemenea, i-a auzit pe aceştia şi despre faptul că la Periprava deţinuţii erau bătuţi, dar acelaşi lucru se întâmpla şi în coloniile în care a fost martorul".

Martorul PP. a arătat următoarele: "A fost încarcerat în Periprava o scurtă perioadă, puţin peste o lună, în iarna anului 1959. A fost cazat pe bac, pe canalul Borcea, unde dormea şi lucra la tăiat de stuf. Dimineaţa erau încolonaţi, beau un terci, adică mămăligă subţire şi apoi mergeau escortaţi de soldaţi la tăiat de stuf. La prânz aveau pauză de o oră şi primeau varză cu carne de oaie sau arpacaş cu slănină. La prânz mai primeau o bucată de mămăligă numită turtoi dar şi o bucată de pâine, de 250 de grame, la 2 - 3 zile, pe care o păstrau ca pe o icoană ca să nu se termine. Foamea nu era aşa o problemă deoarece pe malul Borcei creştea hrean şi mai mâncau din acesta. Nu i-a auzit pe colegii săi să se plângă de foame. Aproape de fiecare dată la prânz, primea mâncare cu carne, mai consistentă, pentru că muncea.

Norma de muncă era de 10 maldăre de stuf pe zi iar martorul reuşea să-şi facă această normă şi nu a fost bătut pentru că nu şi-ar fi îndeplinit norma de muncă însă colegi de-ai săi au fost bătuţi pentru acest motiv de plutonieri, de sergenţi, deci, de cei care îi păzeau. A fost bătut o dată pentru că a executat norma de muncă a altui coleg. A fost pedepsit cu izolarea deoarece l-a înfăşurat pe un coleg de-al său, PPPPPPPP., cu o pătură, acestuia fiindu-i frig. Din această cauză a întârziat la ieşirea din barăci, adică a venit ultimul, motiv pentru care gardianul l-a lovit în picior şi l-a băgat într-o cameră cu lanţuri, unde era ancora bacului, acolo era ger şi a stat două zile fără să primească mâncare, a primit numai apă sărată. Camera în care a stat la izolare avea 2,50/1,20 metri. Apa de băut era direct din Dunăre, acesta fiind motivul pentru care deţinuţii făceau dizenterie. Se aducea apă şi cu butoiul care era bună dar se bea apă şi din Dunăre. Butoiul avea o capacitate de 300 - 400 litri. Lui îi ajungea apa pe care o bea din butoi, altor deţinuţi, nu, şi atunci, aceştia beau apă şi din Dunăre. În perioada cât a stat acolo nu a decedat niciun deţinut. După ce a plecat de acolo a auzit că a decedat un preot dar nu ştie care sunt cauzele decesului acestuia. Bănuieşte că era bolnav de plămâni. Pe bac nu aveau asistenţă medicală. Era o infirmerie, dar în colonie. Nu ştie cazuri de colegi de-ai săi care să fi fost duşi în această infirmerie. Lucrau în apă iar trestia le strica câteodată ciorapii de gumă. Aveau un cuptor din cărămidă pe bac şi aprindeau focul cu stuf pe care îl aduceau de la muncă. Aduceau stuful cu voinţa conducerii şi tot conducerea le-a dat şi cărămida pentru a construi soba. Lucrau în jur de 10 ore pe zi, cu pauză de o oră la prânz.

Nu a fost bătut de către inculpat. Nu a ştiut cine a fost comandantul închisorii cât timp a fost încarcerat.

Comparativ cu alte închisori, la Periprava a fost mai rău, deoarece era frig şi deţinuţii stăteau toată ziua cu picioarele în apă. La celelalte închisori, alimentaţia era mai bună, ca de exemplu, la Aiud, la Gherla, deoarece deţinuţii primeau două feluri de mâncare la prânz iar asistenţa medical era organizată, aveau doctori, aveau şi bibliotecă.

Dormeau pe bac, câte 80 de deţinuţi într-o cameră şi din cauza respiraţiei şi a frigului se făcea condens astfel încât cei care dormeau deasupra se trezeau uzi dimineaţa, acesta fiind motivul pentru care trebuiau să doarmă cu rândul sus. Nu s-a spălat niciodată acolo, pentru că nu voia să se spele în Dunăre dar hainele erau luate în fiecare săptămână la spălat.

Referitor la norma de muncă, a arătat că erau mulţi deţinuţi care nu reuşeau să-şi facă norma, mai slabi, mai bătrâni. Majoritatea îşi făceau însă această normă de frica bătăii. Nu a văzut personal cum erau sancţionaţi deţinuţii care nu-şi făceau norma. Nu a discutat cu deţinuţii despre comandantul lagărului şi nici despre gardieni".

Martorul HH. a relatat că: "A fost deţinut la Periprava în anul 1959, secţia Grind. Nu a lucrat foarte greu la Periprava deoarece făcea munci în interiorul coloniei, respectiv a lucrat la lipirea unor barăci din stuf cu pământ, la garduri. Nu a fost în exteriorul coloniei la muncă, nici la stuf şi nici în agricultură, cu excepţia unei săptămâni, când a fost la prăşit de porumb. Mâncarea era foarte proastă, era puţină şi slabă, nu avea nimic în ea, doar 20 - 30 boabe de fasole într-o porţie de mâncare. Deţinuţii erau subnutriţi, erau "numai osul şi pielea". Dimineaţa beau un ceai neîndulcit şi primeau o bucată de pâine, la prânz era o mâncare, varză sau altceva, dar foarte slabă, în sensul că nu avea ulei în ea şi din când în când în aceasta se puneau oase. Apa pe care o beau era direct din Dunăre, nu se aducea apă curată. Din punct de vedere al alimentaţiei, la Periprava era mai rău decât la Gherla şi Aiud.

Pentru martor, norma de muncă nu era o problemă, dar pentru deţinuţii care mergeau în afara coloniei şi prestau munci grele, norma era o problemă iar cei care nu o făceau primeau bătaie într-o cameră de lângă poarta coloniei şi nu primeau mâncare. Cei care îi băteau erau gardienii. El personal nu a fost bătut dar colegii săi da, însă nu i-a auzit pronunţând numele celor care îi băteau.

A locuit în barăci din stuf şi nu îşi aminteşte dacă erau încălzite. Au existat multe cazuri de deţinuţi decedaţi, datorită alimentaţiei proaste şi a apei. Şi martorul s-a îmbolnăvit foarte rău cât a stat la Periprava, a crezut că o să moară din cauza alimentaţiei proaste, pe care nu i-o digera stomacul. Nu exista un doctor la Periprava iar martorul, atunci când s-a îmbolnăvit, nu a avut cui se adresa. Deţinuţii purtau haine tip zeghe şi puneau doar o cămaşă-două pe dedesubt. Nu a fost bătut la Periprava şi nu a văzut când erau bătuţi ceilalţi deţinuţi, dar, aceştia, după ce ieşeau din camera respectivă, spuneau că au fost bătuţi. Nu a mâncat altceva de foame, pentru că nu a avut ce. Atunci când a fost la cules la porumb, a mâncat însă porumb crud de pe câmp. Deţinuţii se spălau cu apă din Dunăre iar cămaşa şi-o spălau tot cu apă din Dunăre. Au fost triaţi pentru munci în funcţie de meseriile pe care declarau că le-au făcut ca oameni liberi şi fiindcă auzise că la stuf este foarte greu, a minţit că a fost zidar, pentru a nu fi dus la stuf.

Nu a auzit să fi existat un avion care să transporte deţinuţi la spitale. Nu a primit niciodată brânză la micul dejun şi nu ştie ca deţinuţii să fi primit gogoşi. Nu ştie ca vreun deţinut să se fi plâns comandantului pentru regimul de acolo şi nu ştie dacă cineva ar fi avut curajul să facă aşa ceva, pentru că acestea erau vremurile. Se temeau de bătaie. Nu ştie ce se întâmpla cu deţinuţii decedaţi. A avut un coleg II., care era foarte bolnav, la un moment dat a dispărut şi nu ştie ce s-a întâmplat cu el. Nu crede că a primit îngrijiri medicale pentru că nu avea de unde.

Nu a avut niciodată contact cu familia pe timpul detenţiei, dar nici în celelalte penitenciare nu a avut contact cu familia. Nu a primit pachete şi nici scrisori şi în opinia martorului, regimul politic de atunci a vrut să îi îndobitocească. Nu ştie câţi deţinuţi nu reuşeau să-şi facă norma de muncă, dar cei mai tineri îi ajutau pe cei mai în vârstă, pentru că ştiau care erau consecinţele neîndeplinirii normei.

A fost închis pentru tentativă de trecere frauduloasă a frontierei".

Martorul NNN. a ajuns la Periprava în februarie 1960, după ce a trecut prin mai multe lagăre, Timişoara, Gherla, Aiud. A lucrat la Periprava la tăiat de stuf şi a locuit în colonie. A stat aici o perioadă scurtă de timp, în jur de 3 săptămâni. Munca era destul de grea şi aproape niciodată nu se puteau îndeplini normele. Nu a fost lovit pentru neefectuarea normei şi nici ceilalţi deţinuţi nu au fost loviţi. I-a auzit plângându-se de comandant că este un om sever dar nu poate preciza în ce sens, pentru că nu au spus. Spuneau doar că nu e bine să intri în atenţia lui. O singură dată l-a văzut trecând călare, dar niciodată nu a avut contact cu el, sub nicio formă.

Mâncarea era foarte slabă în sensul că primeau ciorbă cu gogonele acre, varză, arpacaş, dar nu primeau carne, ci numai subproduse adică ciolane sau ceva asemănător. Li se spunea că dacă nu le place, să nu mănânce. Acest regim alimentar era în toate penitenciarele. Dimineaţa primeau un ceai, un surogat de cafea şi o felie de pâine şi martorul ajunsese să aibă 48 de kg. La prânz primea un turtoi. Nu cunoaşte cazuri de deţinuţi care să se fi îmbolnăvit din cauza alimentaţiei. Apa de băut era din Deltă dar nu prea aveai după ce să bei apă la Periprava. Se mai îmbolnăveau deţinuţii bătrâni dar în lotul în care era martorul erau numai deţinuţi tineri. Existau doctori la Periprava şi era şi o infirmerie. A avut un coleg care s-a tăiat cu secera şi ştie că a fost dus acolo. Ştie că existau decese în rândul deţinuţilor, bătrâni şi bolnavi şi aceştia erau scoşi cu pătura din barăci dar nu ştie unde au fost duşi. Deţinuţii vorbeau că dintre aceştia unii decedau la tăiat de stuf şi erau încărcaţi cu roaba, dar, nu a văzut aceste lucruri personal. Erau îmbrăcaţi în zeghe atunci când mergeau la tăiat de stuf şi le era frig, pentru că stăteau cu picioarele în apă.

În barăci existau sobe unde se făcea focul cu stuf. Nu a auzit despre deţinuţi care să fi fost bătuţi sau izolaţi la carceră. Ştie că unii dintre aceştia mai primeau pachete.

A fost deţinut politic, condamnat pentru omisiune de denunţ la trecerea frauduloasă a frontierei.

Martorul UU. a relatat că: "A fost încarcerat începând cu anul 1956 şi a trecut prin mai multe penitenciare, Gherla, Balta Brăilei, ajungând în anul 1961 în Delta Dunării. A stat pe bac câteva luni, apoi, a fost mutat la Ştiştovca iar apoi la secţia Grind, în anul 1962.

La Periprava exista acelaşi regim de exterminare ca şi în celelalte lagăre. Comandanţii spuneau că deţinuţii au fost aduşi acolo pentru a dispărea, pentru că erau duşmanii poporului şi numai aşa societatea se va putea dezvolta, conform principiilor comuniste. Pe A. l-a văzut o dată sau de două ori când venea în control. Toţi comandanţii şi gardienii urmau linia partidului, dar pentru a-şi arăta fidelitatea faţă de regim, adăugau şi de la ei. Deţinuţii erau aproape schelete, muncile erau foarte grele, la canal, la desecări, irigaţii şi diguri. Administraţia lagărului nu şi-a manifestat preocuparea pentru întărirea organismului celor care lucrau la astfel de munci, în sensul ca organismul lor să reziste. Erau mulţi deţinuţi care nu îşi făceau normele şi aceştia erau bătuţi, tot astfel, cei care protestau erau duşi la izolare timp de 7 zile, unde primeau mâncare numai o dată la 3 zile, mâncarea nu avea nici 1.500 calorii/zi, regimul era "unul criminal". După părerea martorului, deţinuţii erau bătuţi cu ştiinţa inculpatului, dar pe el, personal, nu l-a văzut lovind pe cineva. Au decedat mulţi deţinuţi în perioada respectivă dar nu poate preciza numărul lor. În orice caz, au fost zeci de decese.

La Grind era şi o secţie de inapţi, unde erau cei care nu puteau munci, iar acestora li s-a aplicat un regim de înfometare mai puternic decât celorlalţi. Colegi de-ai săi care au fost în această secţie au văzut oameni murind de foame. Decedaţii erau luaţi noaptea şi duşi la gropi comune. Apa de băut era direct din Dunăre iar când era la diguri, bea apă de acolo. Mulţi deţinuţi se îmbolnăveau de boli intestinale şi dizenterie. Nu exista asistenţă medicală. Erau două încăperi care funcţionau ca infirmerie dar medicamentele nu aveau efecte. Erau şi doctori dintre deţinuţi. A petrecut două ierni acolo şi ştie că barăcile nu erau încălzite. Zeghea era uzată şi subţire, purtau nişte pufoaice pe deasupra dar, în general sufereau de frig.

Cei care îşi făceau norma aveau dreptul la pachet, dar, în general, aceasta era imposibil de realizat. Bătăile se aplicau seara, la întoarcerea de la muncă, la intrarea în colonie. Se făcea o listă de către brigadier cu deţinuţii care nu-şi făceau norma şi aceştia erau opriţi la poartă. Nu aveau cui să se plângă deţinuţii şi nu a venit niciun procuror acolo niciodată. Îşi aminteşte de un coleg profesor din Timişoara, care nu şi-a putut face norma de muncă şi în aceste condiţii a fost oprit de un gardian care i-a comunicat că va fi pedepsit. Deţinutul QQQQQQQQ. a întrebat cine a stabilit această normă, pentru că nu o poate realiza iar gardianul i-a răspuns că norma a fost stabilită de comandant. Atunci, deţinutul i-a spus gardianului că ar fi bine să vină comandantul şi să demonstreze că norma poate fi făcută. Deţinutului i-a fost făcut raport şi a fost dus în camera cu lanţuri de pe bac, o încăpere în care nu se putea respira şi unde totul era din metal. Această sancţiune se aplica şi vara iar de acolo deţinuţii ieşeau prăjiţi.

Nu ştie să fi existat vreo gospodărie în care să se fi cultivat legume sau să se fi crescut animale, dacă era nu era în niciun caz pentru deţinuţi. La Gherla li s-a spus în mod direct că trebuie să fie mulţumiţi că se află în penitenciar, pentru că altfel, ar veni clasa muncitoare peste ei să îi extermine, fiindcă ei sunt duşmanii poporului. A stat la Periprava până la 3 februarie 1963. Din câte a auzit deţinuţii erau duşi în gropi comune. Scrisori de la familie nu primea martorul dar a avut posibilitatea să scrie nişte cărţi poştale către familie, în perioada cât a fost scos la muncă. Majoritatea barăcilor nu aveau sobe iar în cele în care existau, nu se făcea focul pentru că nu era combustibil.

Ştie că au fost deţinuţi care au fost bătuţi până au leşinat, a auzit acest lucru. Bătăile erau exagerat de dure şi nu exclude ca anumiţi deţinuţi să fi decedat din cauza bătăilor".

Martorul TTT. a arătat că: "A fost încarcerat la Periprava în primăvara anului 1960, a stat pe bac şi a lucrat la stuf.

Nu l-a cunoscut pe inculpatul A., acesta nici nu era comandant atunci, dar i-a auzit pe colegii săi deţinuţi că este un criminal odios, în sensul că manifesta faţă de deţinuţii politici o atitudine de batjocură şi i-a chinuit pe aceştia, ţinându-i în apă şi în gheaţă. Alimentaţia era foarte săracă la Periprava, primeau dimineaţa o felie de 100 grame de pâine şi o cafea care era mai mult apă, la prânz, de obicei, varză sau arpacaş, iar seara, un terci de mămăligă. Alimentaţia era chiar o problemă, toţi deţinuţii erau distrofici, slabi, aceştia ar fi avut nevoie de mâncare mai consistentă. Atunci când a lucrat la stuf, norma de muncă era de 10 maldăre de stuf pe zi şi deţinuţii nu reuşeau să îşi facă norma, motiv pentru care erau bătuţi de ostaşii în termen. Îşi aminteşte un episod în care el şi colegul lui au fost bătuţi de gardianul care era de faţă şi care era nemulţumit de modul în care au fost bătuţi de ostaşi, astfel încât a luat el personal o cravaşă şi l-a bătut pe colegul său în ajun de Crăciun. Nu s-a plâns niciodată nimănui de bătăile pe care le-a primit. Pe bac nu aveau asistenţă medicală iar cei care se îmbolnăveau, mureau. A avut un coleg care a murit bolnav de TBC. Aveau pe bac şi cameră pentru izolare. La izolare deţinuţii stăteau 3 zile în acea cameră fără mâncare şi fără odihnă pentru că nu existau pat şi pătură, primeau numai apă cu sare.

Făcând o comparaţie cu alte lagăre prin care a trecut poate spune că era acelaşi regim, peste tot. Nu a venit nimeni în control să observe condiţiile în care stăteau deţinuţii . A auzit de la colegi de-ai lui, că au existat cazuri de deţinuţi la Periprava care au fost bătuţi până au murit. Nu s-au luat măsuri împotriva celor care aplicau corecţii fizice. Nu ştie că inculpatul a bătut personal pe cineva".

Martorul BBB. a arătat că: "A ajuns la Grind la 6.12.1959 iar comandant la Periprava era inculpatul A. L-a cunoscut pe inculpat şi a avut chiar un conflict cu acesta în sensul că s-a supărat că martorul nu s-a ridicat în picioare când acesta a trecut pe lângă el, prompt, ci s-a ridicat mai lent. Pentru asta a fost pedepsit la izolare timp de 7 zile legat cu lanţuri la picioare. În timpul izolării primea mâncare o dată la trei zile.

Plutonierii care îi însoţeau la muncă, dacă îi găseau pe deţinuţi cu porumb crud în buzunare îi băteau, dându-le cu piciorul în fund. Primeau bătaie şi atunci când erau prinşi că băgau în soba din celulă beţe de floarea soarelui, pentru că aveau o anumită raţie pentru sobă dar deţinuţii mai luau de pe câmp câteva beţe în plus. Ofiţerii aplicau aceste corecţii fizice deţinuţilor chiar şi în prezenţa inculpatului iar acesta accepta. Erau numeroase cauzele pentru care băteau deţinuţii, de obicei cu piciorul în fund, fie pentru că nu stăteau bine în rând, fie pentru că rămâneau mai în urmă când cărau lemne în spate. Atunci când au adus lemne în spate de la pădurea Letea, martorul a fost lovit în mod grav de către unul dintre ofiţeri, cu piciorul în spate. Nu erau de obicei bătuţi pentru normă, asta se întâmpla mai mult la Stoeneşti.

Mâncarea era foarte proastă, în sensul că primeau câte 200 grame mămăligă pe zi, 200 - 250 grame pâine şi două ciorbe "chioare" adică mai mult apă, iar seara după ce veneau de la câmp, primeau o cafea neagră. Erau foarte mulţi deţinuţi distrofici, bolnavi, slăbiţi. Au existat cazuri de decese printre deţinuţi, un coleg de-al său, CCC., din Sibiu a murit deşi era tânăr. Decesele surveneau ca urmare a faptului că deţinuţii erau munciţi şi slăbiţi. Cei care nu munceau primeau mâncare doar pe jumătate dar celor care stăteau la infirmerie li se dădea aceeaşi mâncare cu a celor care munceau. Martorul a fost foarte bolnav, a urmat sânge şi a trecut pe la această infirmerie. A văzut acolo un om de la ţară care mâncase porumb crud şi s-a îmbolnăvit foarte rău, în sensul că i s-a blocat intestinal gros şi a murit. Deşi doctorii RRRRRRRR. şi SSSSSSSS. i-au spus comandantului să-l ducă undeva pentru că moare, acest lucru nu s-a întâmplat. La infirmerie bolnavii aveau parte doar de odihnă, dar nu şi de tratament.

După părerea sa toţi cei care lucrau în penitenciare la vremea respectivă erau oameni josnici, lipsiţi de caracter, "bestii".

A ajuns să fie încarcerat doar pentru că a vorbit de prezenţa ruşilor în Ungaria. A avut o organizaţie în timp ce era student la Bucureşti iar regimul care le-a fost aplicat deţinuţilor politici era acela de a-i distruge şi omorî, în niciun caz nu era pentru educare ci ei voiau să le arate deţinuţilor că ei sunt puternici iar deţinuţii sunt "nimeni", că deţinuţii trebuie să se supună, lucru pe care martorul nu l-a făcut, motiv pentru care a adunat pe timpul detenţiei 80 de zile de izolare. Inculpatul nu l-a lovit niciodată personal iar atunci când martorul a fost încarcerat, inculpatul era comandantul coloniei.

Nu a venit nimeni la Periprava să verifice regimul de detenţie, nu a venit niciun procuror. Regimul de distrugere era prezent în toate penitenciarele. Au existat mai multe decese cât martorul a fost încarcerat acolo. Chiar în baraca în care stătea era ca un fel de morgă, unde venea o dată pe săptămână un medic civil pentru a face autopsii iar în perioada 1959 - 1960, morga aceea devenise neîncăpătoare, în sensul că se adunau 8 - 10 morţi pe săptămână.

Deţinutul CCC., care a decedat, avea 17 ani".

Martorul UUU. a arătat: "A fost în colonia de muncă Periprava în perioada mai 1959 - septembrie 1959.

Nu l-a cunoscut pe inculpatul A., întrucât nu cunoştea numele şi prenumele ofiţerilor cât a stat acolo. Nu a avut niciun eveniment în legătură cu inculpatul. A venit de la Gherla împreună cu alţi deţinuţi, cu toţii erau slăbiţi şi palizi şi au fost puşi la muncă. Munca era foarte grea, aveau o normă de 3000 m.p., de prăşit pe zi şi dacă un singur fir de porumb era tăiat greşit deţinuţii "erau omorâţi cu bătaia pentru că distrugeau economia naţională". Seara erau verificaţi în legătură cu îndeplinirea normei iar paznicii îi loveau cu cizmele şi cu bâtele pentru neefectuarea normei. Erau bătuţi aproape pentru orice, cu o brutalitate nemaivăzută. Deţinuţii erau ţinuţi la apel cu orele. Mâncarea era foarte slabă şi se compunea din zeamă, adică o supă slabă, turtoi de mămăligă şi 250 grame de pâine. La prânz aveau un turtoi, o mâncare de varză sau conopidă sau arpacaş. Atunci când primeau fasole era sărbătoare, iar carne nu primeau aproape deloc, erau nişte urme de carne.

Deţinuţii se îmbolnăveau mai ales cei în vârstă, iar martorul ajunsese la 47 de kg. Apa pe care o beau era din Dunăre, era infestată, de aceea, deţinuţii mai în vârstă făceau dizenterie şi mureau pe capete. A avut un coleg pe care l-a găsit dimineaţa mort în pat lângă el. Nu ştie cauzele pentru care a murit, probabil, din cauza inimii. Nu aveau medicamente. Nu a fost bătut separat ci împreună cu colegii săi. Erau aşteptaţi la intrarea în colonie şi ciomăgiţi, fie pentru că nu-şi făceau normele fie pentru că s-au mişcat în rând.

Nu a primit niciodată pachet, nu avea dreptul la vorbitor pentru că era deţinut politic.

Bătăile pe care deţinuţii le primeau la intrarea în colonie se petreceau în prezenţa comandantului sau locţiitorului sau ofiţerului care era de serviciu, aceştia savurau momentele respective iar după părerea sa erau aleşi oameni cu înclinaţii sadice. Datorită faptului că hrana era insuficientă, aduna verdeaţă de pe câmp, frunze, orice, pentru a suplimenta hrana.

Regimul de la Periprava a fost unul de teroare, pentru că munceau mult şi erau bătuţi din orice iar la Gherla a fost de asemenea, unul de teroare, pentru că erau bătuţi dacă erau prinşi că se aşezau pe pat. Şi-l aminteşte şi pe F., parte civilă în această cauză, ştie că a fost bătut de "caralii".

Martorul VVV. a arătat că tatăl său, TTTTTTTT. a fost încarcerat la Periprava, timp de 8 luni, ca deţinut de drept comun, fiind o excepţie deoarece toţi ceilalţi deţinuţi de acolo erau deţinuţi politici. Tatăl său era inginer electrician de profesie şi a avut în grijă uzina electrică din colonie. I-a povestit martorului, că într-una din zile, umblând cu patentul asupra sa, a trebuit să-l salute pe comandantul A. întâlnindu-se cu acesta pe o alee. Şi-a dus mâna dreaptă la chipiu cu patentul pe care îl avea în mână, iar acest gest a fost interpretat de inculpat ca fiind o ofensă, motiv pentru care l-a înjurat şi l-a dus în camera unde se aplicau corecţii fizice, unde inculpatul personal, l-a lovit pe tatăl său. Locul unde a fost bătut era o cameră de bătaie lângă poartă.

Tatăl său i-a povestit că, fiind singurul deţinut de drept comun şi având în grijă uzina electrică, avea o mai mare libertate de mişcare. Putea inclusiv să urmărească pelicanii şi să le ia peştii pe care aceştia îi prindeau. Ştie de la tatăl său, că, deţinuţii politici care nu-şi făceau norma de muncă erau bătuţi. Tatăl său, fiind un om liber în colonie trecea pe lângă camera de tortură şi auzea ţipete din acea cameră, din partea deţinuţilor care erau bătuţi, de asemenea, i-a povestit că a văzut chiar şi sânge în camera respectivă.

Martorul LLL. a arătat că, a fost încarcerat la Periprava, secţia Grind circa 5 luni, din aprilie până în octombrie 1959 şi a locuit într-o baracă din lemn. Comandantul coloniei era inculpatul A. şi ştie din auzite, deoarece nu l-a văzut niciodată.

Condiţiile de detenţie de la Periprava erau de neimaginat, munca era foarte grea iar hrana foarte proastă. Deţinuţii munceau aproximativ 10 ore pe zi, la prăşitul porumbului şi erau nevoiţi să se întoarcă kilometri întregi. Martorul a arătat că el îşi îndeplinea norma de muncă dar erau şi colegi mai în vârstă care nu puteau să o realizeze, motiv pentru care erau opriţi la poartă şi bătuţi de subofiţeri sau trimişi la izolare.

Foamea era o problemă în toate puşcăriile iar alimentaţia era foarte slabă. Primeau o bucată de mămăligă, o bucată de pâine şi zeamă. Nu exista carne în alimentaţie. Apa era din Dunăre iar deţinuţii nu se puteau nici măcar spăla.

De foame martorul a mâncat porumb crud de pe câmp şi a fost bătut pentru acest lucru. Bătăile erau foarte aspre. Deţinuţilor li se puneau ochelari la ochi, confecţionaţi în lagăr şi erau bătuţi cu ranga la tălpi şi la mâini. Deţinuţii se îmbolnăveau din cauza hranei şi a lipsei de medicamente. Deţinuţii făceau boli digestive, de ficat şi alte boli. Au existat şi cazuri de deţinuţi decedaţi, a văzut personal trei deţinuţi decedând. Nu existau medicamente. Exista un medic dintre deţinuţi care făcea ceea ce putea. Pentru că au mâncat porumb crud de pe câmp, martorul şi alţi 22 de deţinuţi au fost duşi la izolare, unde au stat doar pe suportul de fier al patului, fără saltele şi unde nu au mâncat decât o zeamă şi o bucată de mămăligă. Sancţiunile erau aplicate de administraţia lagărului adică de comandant şi ofiţeri. Nu s-a plâns nimănui de regimul de detenţie pentru că nu avea cui.

A fost arestat pentru agitaţie publică şi a trecut prin mai multe penitenciare, Jilava, Gherla, Periprava, Insula Mare a Brăilei. Peste tot regimul era la fel.

Martorul XXX. a arătat că a fost încarcerat în Colonia de Muncă Periprava din mai până în septembrie 1959 şi a locuit într-o baracă căptuşită cu trestie. Stăteau în baracă 30-40 de deţinuţi, în paturi suprapuse. A lucrat în agricultură la săpat porumb şi vie. Mâncarea era o mare problemă, dimineaţa primeau o cafea, iar la câmp le era adusă o bucată de mămăligă, 300 grame pâine, 700 g ciorbă, apoi arpacaş, cartofi, fasole, varză. Mâncarea nu avea carne. La Salcia unde a fost dus ulterior, mâncarea era şi mai proastă iar munca era şi mai grea. Nu a fost niciodată pedepsit pentru că nu şi-a făcut norma de muncă şi nu a văzut nici alţi deţinuţi care să fi fost pedepsiţi pentru că nu şi-au făcut norma de muncă.

Martorul nu a avut nevoie de asistenţă medicală şi nu a auzit alţi deţinuţi care să fi avut nevoie de asistenţă medicală. Nu ştie cine era comandant la Periprava în vremea când a fost încarcerat acolo. Nu l-a cunoscut personal pe inculpat şi nici nu i-a auzit numele de la alţi deţinuţi. Nu a auzit despre cazuri de decese la Periprava. Nu a primit pachet sau scrisori de la familie. Nu a luat legătura cu familia sa timp de 6 ani. Din anul 1960 au avut dreptul să ia legătura cu familia însă numai cei care munceau. Munca în agricultură nu a fost o problemă pentru martor pentru că era obişnuit cu munca. A auzit despre un deţinut care a fost bătut pentru că a mâncat porumb crud. Nu îşi aminteşte despre condiţiile în care se spălau iar cămăşile le erau luate la una-două săptămâni şi spălate. Nu cunoaşte dacă barăcile erau sau nu încălzite pentru că nu a stat iarna la Periprava. Nu existau sobe dar erau un fel de cotloane, în care se băga stuf.

Martorul PPP. a arătat că a stat la Periprava aproximativ două săptămâni iar la Grind a fost din noiembrie 1959 până în februarie 1960. Nu l-a cunoscut pe inculpat şi nici nu ştie cine a fost comandant la Periprava. Condiţiile de la Periprava erau mizerabile, era foamete şi lipsea asistenţa medicală. Erau multe decese în rândul deţinuţilor. Decesele se întâmplau pe bac, la stuf, dar şi la Stoeneşti. Deţinuţii făceau dizenterie şi nu aveau medicamente. Un coleg de-al său de la Câmpulung Moldovenesc a făcut TBC şi deşi l-a anunţat pe şeful de bac, acesta nu a luat nicio măsură iar colegul său, într-o săptămână a murit. Un alt coleg al său, din Timişoara, din cauza faptului că a înghiţit toată mâncarea deodată, a făcut aerofagie şi din cauza faptului că nu s-a putut ridica, un gardian l-a lovit cu piciorul în burtă şi în cap. Mâncarea era slabă şi se compunea în general, din fasole, o lingură sau două, mazăre şi o bucată de carne de cal o dată la o săptămână.

Nu exista o fermă în care să se fi crescut animale acolo. Norma de muncă era foarte grea, trebuiau săpaţi trei metri cubi de pământ la dig şi apoi, pământul trebuia să fie încărcat în roabă şi cărat. Nu putea fi realizată această normă. Deţinuţii care nu-şi puteau face norma erau bătuţi de gardieni şi ofiţeri. La Stoeneşti a fost bătut foarte rău cu sârmă pe spate şi pe picioare şi apoi băgat o lună la carceră, unde, primea mâncare numai la două zile. Ofiţerii şi gardienii erau de o răutate fantastică, îi urau pe deţinuţii tineri. Ziua de muncă era de la răsărit şi până noaptea. Îmbrăcămintea nu era adecvată pentru sezonul rece şi ca să nu se îmbolnăvească, martorul şi-a pus pe sub zeghe, o muşama.

La Periprava a avut o sobă în baracă, în care băgau nişte lemne de salcie şi cărbuni şi cu respiraţia deţinuţilor, se făcea cald. Martorul a stat în nişte clădiri de lemn dar alţi deţinuţi stăteau în clădiri roşii şi nu ştie care erau condiţiile acolo. Nu existau condiţii pentru igienă personală şi luni de zile nu s-a spălat.

Consideră că deţinuţilor politici le-a fost aplicat un regim de exterminare. Chiar de când s-a terminat procesul au fost ameninţaţi cu exterminarea. Procesul a fost o batjocură iar pedeapsa i-a fost anunţată de un ofiţer cu mult înainte de pronunţare. Când a stat pe bac, la 2 - 3 zile, vedea câte un deţinut decedat. Pe bac au murit mulţi deţinuţi. Familiile deţinuţilor nu erau anunţate despre deces pentru că nu exista posibilitatea de a trimite scrisori. Cadavrele erau duse cu un remorcher şi erau acoperite cu stuf. Nu ştie ca deţinuţii bolnavi să fi fost duşi la spitalele din zonă. Împreună cu alţi deţinuţi a fost dus odată la spital la Constanţa, când era bolnav de leptospiroză.

Nu ştie să fi fost vreodată vreun control la penitenciar din partea vreunei autorităţi. Nu a auzit ca vreun deţinut politic să fi fost transportat la vreun spital cu avionul de la Periprava.

Martorul QQQ. a arătat: A stat numai câteva zile la Periprava şi o perioadă la Grind dar nu îşi aminteşte perioada. Nu l-a cunoscut pe inculpatul A. Îşi aminteşte că munca era foarte grea iar mâncarea foarte proastă. Deţinuţii care nu-şi făceau norma erau bătuţi. Norma de muncă era foarte greu de realizat mai ales pentru cei bătrâni. Hrana era destul de proastă, nu avea calorii şi se compunea în general din varză şi cartofi. Foamea era în general, o problemă. Nu a auzit despre cazuri de deţinuţi decedaţi. Doctorii erau dintre deţinuţi dar nu erau medicamente. Decesele surveneau în general iarna. La Stoeneşti a văzut oameni mâncând şerpi. Nu l-a cunoscut pe A. şi nu a auzit de el nici de la deţinuţi, pentru că a stat foarte puţin acolo.

La Grind, îşi aminteşte că nu avea haine de iarnă iar deţinuţii mai puneau păturile pe sub haine iar cei care erau prinşi erau bătuţi. Deţinuţii nu au putut primi pachete de la familie decât după 1960. Martorul nu a fost bătut la Periprava, ci doar la Gherla.

Martorul DDDDDDDD. a arătat că: Nu a fost încarcerat la Periprava dar a avut cunoştinţe care au fost încarcerate acolo. De la o vecină de cartier, UUUUUUUU. după numele de familie, ştie că a fost bătută la Periprava cu scândură udă chiar în zonele intime iar după ce a ieşit de la Periprava, după 6 luni, a murit. Pe inculpat l-a cunoscut în anul 1980, când a vrut să iasă din ţară, pe la iugoslavi, nu avea viză şi a fost nevoit să se întoarcă în ţară şi în timp ce îi era verificat paşaportul, inculpatul, care lucra acolo, l-a ameninţat că "rupe o lopată pe el" dacă încearcă să treacă fraudulos. De la vecina sa care a murit dar şi de la alte cunoştinţe încarcerate acolo, ştie că regimul de la Periprava a fost cel mai periculos iar martorul crede că aceia care au condus aceste penitenciare au făcut de bună voie aceste lucruri, pentru că au avut beneficii de pe urma regimului comunist. Martorul a fost rugat să fie "turnător" în schimbul unor avantaje materiale şi nu a fost de acord să facă acest lucru.

Martorul YYY. a fost încarcerat mai mulţi ani, dar la Periprava a stat un an şi ceva, prin anii 1962 - 1963. A stat pe bac şi a lucrat la stuf. Nu a ştiut cine era comandant la vremea respectivă, la Periprava şi nu l-a cunoscut pe inculpat. Viaţa de la Periprava era foarte grea, în sensul că era gheaţă şi stăteau uzi, iar dacă nu-şi făceau norma de 8 maldăre de stuf pe zi, erau chemaţi la şefi şi bătuţi, câte 4 - 5 în fiecare dimineaţă. După ce erau bătuţi, deţinuţii erau aruncaţi pe scară iar cei care îşi făceau norma, primeau mâncare în plus. Hrana nu era suficientă iar deţinuţii nu se săturau niciodată. Nu a auzit de cazuri de deţinuţi decedaţi. Medicii erau dintre deţinuţi. Aceştia le mai dădeau câte o pastilă. Deţinuţii se îmbolnăveau de diferite boli, fiind nemâncaţi şi nebăuţi iar cei care se îmbolnăveau rămâneau pe bac. Apa pe care o beau era direct din Dunăre. Când au ajuns la Periprava, pe bac, s-a apropiat o şalupă, în care era un om mort iar comandantul le-a spus că acesta a fost împuşcat pentru că a încercat să evadeze şi dacă vor încerca să facă asta, vor păţi la fel.

La Periprava a lucrat la semănat ceapă şi avea un comandant care obişnuia să bea şi îi bătea pe deţinuţii care nu îşi terminau norma la ceapă sau, dacă nu îi plăcea cum aceasta era semănată. Nu a primit niciodată scrisori şi pachet de la familie iar familia lui nu a ştiut nimic de el timp de 7 ani. Dintre toate locurile de detenţie prin care a trecut, la Periprava şi la Aiud a fost cel mai greu. Carne în alimentaţie avea o dată la o săptămână sau la două săptămâni. Hainele erau aceleaşi şi vara şi iarna şi iarna tremurau de frig. Nu a primit niciodată iarna pufoaică de pus pe deasupra.

Martora EEEEEEEE., director al CCCCCCCC., a arătat următoarele:

CCCCCCCC. se ocupă cu asistenţa medicală a foştilor deţinuţi politici şi a realizat un studiu cu privire la consecinţele detenţiei în plan psihologic şi medical asupra deţinuţilor. Vieţile acestor deţinuţi au fost schimbate radical în urma acestor experienţe de viaţă, atât în plan fizic dar şi în plan psihic, urmările fiind prezente de-a lungul întregii lor vieţi. Studiul amănunţit asupra acestor urmări a fost prezentat la un congres la Toronto, în anul 1999. În urma intervievării deţinuţilor politici a rezultat faptul că, aceştia au suportat ca metode de tortură, bătaia, atât la nivelul întregului corp, dar şi la tălpile picioarelor, zdrobirea ţesuturilor şi a organelor, penetrarea ţesuturilor cu obiecte contondente, expunerea la temperaturi joase şi la umezeală, expunerea la izolare, înfometare, insuficienţa asistenţei medicale, ameninţări, dar şi forţarea la declaraţii false. Ca urmare a acestor metode, foştii deţinuţi politici prezintă tulburări anxioase, agorafobie, atacuri de panică, fobie socială, tulburări organice, sindrom de stres posttraumatic, depresii, tulburări de personalitate şi altele. Numai 23% dintre deţinuţi nu au prezentat semnele unor urmări.

Din punct de vedere fizic, nu au existat organe care să nu fi fost afectate, dintre bolile prezente printre deţinuţi fiind bolile cardiace, tulburări ischemice, boli nutriţionale, sechele TBC, insuficienţe renale, boli metabolice, etc. Aceşti deţinuţi au beneficiat din partea fundaţiei de terapie. Deţinuţii au avut de suferit şi în plan familial, deoarece mulţi dintre ei şi-au pierdut familiile iar când au ieşit din penitenciar nu şi-au mai putut întemeia alte familii, nu au putut avea copii dar ce i-a urmărit cel mai mult pe aceşti oameni este faptul că, chiar şi după anul 1989, aceşti oameni au purtat stigmatul de "duşmani ai poporului". În anul 1992, unui fost deţinut politic, dorind să înfieze un copil, i-a fost refuzat acest drept, întrucât a fost duşman al poporului. De asemenea, le-au fost întrerupte oportunităţile de carieră, mulţi dintre ei, la vremea respectivă, fiind studenţi şi fiindu-le întrerupte studiile.

La ieşirea din închisoare, deţinuţii politici trebuiau să semneze un angajament că nu vor divulga condiţiile pe care le-au avut în detenţie şi au rămas multă vreme sub supravegherea securităţii iar la momentul în care doreau să se angajeze într-un loc mai bun nu puteau face acest lucru, pentru că li se punea dosarul în faţă.

Proprietăţile lor au fost confiscate şi ei au continuat să fie trataţi ca nişte puşcăriaşi, iar lipsa de reparaţie morală şi-a pus amprenta asupra vieţii lor.

Cu privire la cauzele deceselor celor 103 deţinuţi decedaţi la Periprava, ca urmare a studierii actelor medicale şi de deces ale acestora, martora, medic de profesie, a arătat următoarele:

Enterocolita şi TBC-ul sunt boli care dacă sunt tratate nu provoacă decesul. Deci, numai lipsa tratamentului este cea care a condus la deces. La vremea respectivă exista tratament pentru TBC şi anume penicilină şi streptomicină. Alte câteva cazuri de deţinuţi au decedat din cauza ocluziei intestinale, ceea ce înseamnă că nu s-a acordat asistenţa medicală de urgenţă. Un alt caz de deces a fost hemoragia intercostală, ceea ce înseamnă că acel deţinut a suferit un traumatism, o fractură de coaste, care au înţepat vasele mari, sau plămânii sau inima. Un alt deţinut a suferit bronhopneumonie de aspiraţie, iar aceasta presupune că deţinutul a fost introdus cu capul într-un vas cu apă, unde a fost lăsat mai mult timp iar în loc de aer, a inspirat apă. Aceasta este o metodă cunoscută de tortură.

Concluzia generală este aceea că atât bolile intestinale cât şi bolile cardio-vasculare nu ar fi condus la deces dacă erau corespunzător tratate.

Martora a arătat că a lucrat din anul 1981 şi până în anul 1989 ca medic de terapie intensivă la mai multe spitale din ţară, după care, a fost la o bursă în Elveţia timp de câteva luni iar de la revenirea în ţară şi până în prezent şi-a dedicat profesia studiilor efectuate în cadrul CCCCCCCC.

Anterior finalizării cercetării judecătoreşti, Ministerul Public a solicitat schimbarea încadrării juridice a faptei inculpatului, prin cerere scrisă depusă la dosar, cerere susţinută ulterior cu ocazia dezbaterilor.

Reţinând incriminarea faptelor comise de inculpat sub imperiul tuturor legilor penale care s-au succedat, potrivit art. 5 C. pen., legea mai favorabilă inculpatului, este C. pen. de la 1968, în reglementarea în vigoare în perioada cuprinsă între modificările aduse prin Decretul-lege nr. 6/1990 şi Legea nr. 140/1996, întrucât norma de incriminare cuprinsă în art. 358 alin. (1) şi (3) din acel cod prevede, în cazul pedepsei închisorii, maximul special cel mai mic, de 20 de ani închisoare, la care, facultativ, în considerarea formei continuate a infracţiunii, prevăzută de art. 41 alin. (2) poate fi adăugat un spor de până la 5 ani, conform art. 42 rap la art. 34 alin. (1) lit. a) şi alin. (2) C. pen.

Prin urmare, în temeiul art. 386 alin. (1) C. proc. pen. Ministerul Public a solicitat schimbarea încadrării juridice menţionate în actul de sesizare din infracţiunea prevăzută de art. 439 alin. (1) lit. j), cu aplicarea art. 5 C. pen., în infracţiunea prevăzută de art. 358 alin. (1) şi (3) coroborat cu art. 41 alin. (2) C. pen. de la 1968, în reglementarea cuprinsă între modificările aduse prin Decretul-lege nr. 6/1990 şi Legea nr. 140/1996, cu aplicarea art. 5 C. pen.

Faţă de solicitarea Ministerului Public, inculpatul, prin apărător a depus note de concluzii, prin care a solicitat schimbarea încadrării juridice a faptei în infracţiunea prevăzută de art. 2314 alin. (1) şi (3) C. pen. de la 1936 în vigoare la data faptelor, cu aplicarea art. 5 C. pen., aceasta fiind legea mai favorabilă inculpatului.

CONSIDERAŢII CU PRIVIRE LA FAPTELE INCULPATULUI:

Ca urmare a examinării coroborate a probelor administrate atât în cursul urmăririi penale dar şi pe parcursul cercetării judecătoreşti, Curtea a reţinut următoarele:

1. Situaţia socio-politică şi legislativă existentă în România

În perioada în care se acuză a fi fost comise faptele de către inculpatul A., în România fusese instaurat un regim comunist atroce, de factură sovietică, un regim întemeiat pe o ideologie fanatică, o ideologie care a cultivat ura socială şi pentru care lupta de clasă şi dictatura proletariatului simbolizau esenţa progresului istoric. Ideologia comunistă a justificat atacul împotriva populaţiei civile, a pluralismului social şi economic, nimicirea partidelor democratice, distrugerea pieţei libere, exterminarea prin asasinate, deportări, muncă forţată, întemniţarea a sute de mii de oameni. În spatele umanismului socialist, s-a ascuns cel mai profund dispreţ faţă de om, ca fiinţă socială.

În perioada regimului totalitar comunist, noţiunea de libertate şi-a pierdut substanţa iar pretinsul ataşament faţă de valorile naţionale, clamat de cei care s-au instalat la putere, a constituit în fapt pregătirea terenului pentru monopolizarea puterii de către acest grup, prin represiune, intimidare, umilire şi corupţie. Asupra vieţii sociale dar şi intime a oamenilor s-a exercitat un control metodic, viaţa cotidiană a oamenilor fiind invadată de elemente propagandistice şi de control dictate de partid.

În perioada 1945 - 1965, dominată de VVVVVVVV. a fost aplicată teza "întăririi vigilenţei" şi a "intensificării luptei de clasă", fiind un bun pretext pentru crearea Securităţii, ca instituţie centrală a sistemului represiv. Partidul Comunist Român a fost creierul sistemului represiv iar Securitatea a fost instrumentul care a pus în practică deciziile politice. Ofiţerii de securitate au acţionat direct pentru supravegherea şi intimidarea populaţiei.

În numele luptei de clasă au fost anihilate categorii sociale întregi şi cei mai de seamă reprezentanţi ai elitelor sociale au fost eliminaţi prin asasinat, prin deportare, întemniţare, muncă forţată. Securitatea a obţinut şi menţinut controlul asupra populaţiei prin teroare, fiind eliminaţi oponenţii şi obţinută obedienţa prin inocularea fricii. Rolul oficial al securităţii era acela de a apăra cuceririle democratice şi de a asigura securitatea Republicii Populare Române împotriva uneltirilor duşmanilor interni şi externi, organele securităţii fiind singurele cu competenţă să instrumenteze infracţiunile care primejduiau regimul democratic şi securitatea poporului.

Investigarea infracţiunilor politice împotriva orânduirii socialiste, se făcea de securitate iar judecata reprezenta o procedură formală, în urma căreia era emisă hotărârea de condamnare. Pentru reuşita anihilării oricărei forme de opoziţie la regimul comunist, pentru trimiterea cu uşurinţă în lagăre, pentru lungi perioade de timp, a mii de oameni, au fost demişi peste 1.000 de magistraţi şi au fost înlocuiţi cu activişti comunişti, însărcinaţi cu falsificarea actului de justiţie. De altfel, prin Legea nr. 341/1947, sub aparenţa unei aşa zise reforme a justiţiei, organele judecătoreşti au fost trecute sub control politic. Rolul justiţiei, consacrat expres în cea de-a doua Constituţie a Republicii Populare Române (1952), era acela de a "apăra regimul de democraţie populară şi cuceririle oamenilor muncii".

Anihilarea opozanţilor la regimul totalitar, dictatorial, chiar şi a simplilor critici ai regimului, s-a făcut prin condamnarea acestora pentru infracţiuni politice şi încarcerarea lor în penitenciare, lagăre, colonii de muncă.

Regimul comunist a fost impus în România nu doar prin teroare şi violenţă, dar şi prin legile în vigoare şi prin intermediul Constituţiei. Legile erau astfel concepute cu scopul anihilării anumitor categorii sociale, care trebuiau îndepărtate din societate, exterminate, acestea fiind reprezentate de membrii partidelor istorice, simpatizanţi sau membri ai Mişcării legionare, membri ai unor simple grupări anticomuniste, cetăţeni cu convingeri religioase, foşti deputaţi, senatori, profesori, judecători, ţărani care s-au opus colectivizării, oricine avea ceva de spus în legătură cu regimul comunist şi care era considerat "duşman al poporului."

Au fost în mod special incriminate o categorie aparte de fapte în C. pen., astfel cum a fost modificat cu ocazia aşa zisei reforme şi anume au fost prevăzute "crime şi delicte contra siguranţei interioare a statului" (art. 207 - 218), iar în rândul acestor infracţiuni, infracţiunea prevăzută de art. 209 C. pen., "uneltirea contra ordinii sociale" era cea care a permis eliminarea din societate, practic a oricărui cetăţean care era incomod pentru sistem, foarte mulţi din foştii deţinuţi din prezenta cauză, fiind condamnaţi pentru această infracţiune (propovăduirea prin viu grai a schimbării formei de guvernământ, stabilirea de legături cu persoane din străinătate în scopul uneltirii, participarea la organizaţii de tip fascist, politice, militare şi paramilitare etc).

Prin Decretul nr. 6/1950 au fost înfiinţate coloniile de muncă, unde urmau să "fie reeducate elementele duşmănoase ale Republicii Populare Române, în vederea pregătirii şi încadrării în viaţa socială, în condiţiile democraţiei populare şi construirii socialismului", în acestea urmând a fi internaţi, aceia care prin faptele lor "primejduiesc sau încearcă să primejduiască regimul de democraţie populară, îngreunează construirea socialismului şi care defăimează puterea de stat sau organele sale". Prin Ordinul nr. 100 din 3 aprilie 1950, al Ministrului Afacerilor Interne s-a prevăzut că în aceste colonii vor fi internaţi şi aceia care, au fost condamnaţi pentru infracţiuni împotriva securităţii Republicii iar la expirarea pedepsei nu erau reeducaţi. Practic, chiar şi după executarea unor pedepse, cetăţenii puteau fi încarceraţi în continuare, în mod abuziv, fiind la discreţia exponenţilor regimului, care apreciau dacă acei cetăţeni sunt sau nu reeducaţi, în urma pedepsei cu închisoarea, viaţa cetăţenilor români nefiind altceva decât un bun la discreţia sistemului creat şi menţinut la putere vreme de decenii.

Prin HCM nr. 1554/1952, de transformare a unităţilor de muncă în colonii de muncă, sfera persoanelor care urmau a fi internate s-a lărgit considerabil, fiind expuşi acestui abuz, toţi cei care ascultau posturi de radio imperialiste, cei care lansează sau răspândesc zvonuri alarmiste, toţi cei care înjurau conducătorii Partidului Muncitoresc Român şi pe cei ai Uniunii Sovietice, toţi cei care aveau relaţii de prietenie în legaţiile imperialiste, cei care participau la activităţi culturale organizate de ambasade occidentale, cei care împrumutau cărţi de la consulate, cei care aveau trecut reacţionar, chiaburii sabotori, rudele trădătorilor, rudele celor care au trecut graniţa începând cu 1945 etc. Ulterior, prin Decretul nr. 469/1957 a fost din nou extinsă sfera celor care puteau fi la discreţia regimului, prin aruncarea lor în lagăre, odată cu incriminarea omisiunii de a denunţa actele de uneltire împotriva acelei "ordini sociale", fiind aproape imposibil ca un cetăţean să nu fi aflat despre un minim act de răzvrătire, măcar verbală împotriva sistemului.

Acuzaţia de legionarism nici măcar nu trebuia să fie dovedită cu probe, sub această acuzaţie fiind întemniţaţi, toţi cei care se opuneau sistemului. În perioada 1950 - 1954, aşa cum rezultă din lucrarea Colonia de muncă (WWWWWWWW.), au fost întemniţate în coloniile de muncă 22.057 persoane iar începând cu anul 1958 a existat un val de represiune masivă, pe motive politice, represiune care a început să scadă începând cu 1960.

Organizarea şi funcţionarea sistemului penitenciar era reglementată prin Decretul nr. 38/1951 privind organizarea Direcţiunii Generale a Penitenciarelor, Hotărârea Consiliului de Miniştri nr. 729/1951 privind organizarea şi funcţionarea Direcţiei Generale a Penitenciarelor, a Coloniilor de Muncă şi Unităţilor de Muncă, Regulamentul de Funcţionare a Direcţiei Generale a Penitenciarelor, Coloniilor şi Unităţilor de Muncă din anul 1952 adoptat de MAI, Regulamentul privind organizarea pazei interioare şi exterioare a locurilor de detenţie adoptat în anul 1962.

Art. 2 din HCM nr. 729/1951 prevedea izolarea, ţinerea sub pază şi reeducarea elementelor dăunătoare intereselor poporului muncitor, îndepărtarea pe cale administrativă din societate. Prin aceeaşi hotărâre, s-a înfiinţat o Direcţie politică în Direcţia Generală a penitenciarelor, iar în fiecare penitenciar această direcţie este condusă de un locţiitor politic, asigurând partidului controlul asupra a ceea ce se întâmpla în penitenciare.

În anul 1952 a intrat în vigoare Regulamentul de Funcţionare a Direcţiei Generale a penitenciarelor, coloniilor şi unităţilor de muncă, adoptat prin decizie a ministrului de interne, prin care s-au stabilit atribuţiile direcţiilor, serviciilor, birourilor, regimul locurilor de deţinere. Potrivit art. 92 din regulament, coloniile de muncă erau organe executive, administrative şi operative, subordonate Direcţiei Generale a Penitenciarelor şi Coloniilor, în care deţinuţii condamnaţi sunt supuşi reeducării prin muncă, fiind conduse de un comandant, ajutat de un locţiitor politic, locţiitor de director şi trei ajutori directori de serviciu.

Conform acestui regulament, comandantul lagărului era şeful direct al întregului personal al lagărului şi poartă răspunderea totală pentru paza, izolarea, justa aplicare şi îndeplinirea regimului de către condamnaţi, pentru justa organizare şi scoatere a condamnaţilor la munci, pentru paza lor, izolarea la locurile de muncă, îndeplinirea normelor de producţie stabilite şi calitatea lucrărilor executate de către condamnaţi.

Comandantul era cel care instruia şefii de escortă cu privire la modalitatea de escortare a condamnaţilor la munci, urmărea ca toţi condamnaţii să fie folosiţi la muncă, potrivit cu normele stabilite în fişa zilnică de producţie, planifica aducerea şi aprovizionarea lagărului cu alimente şi îmbrăcăminte pentru condamnaţi, combustibil, materiale şi utilaje necesare pentru îndeplinirea muncii în lagăr.

În fine, era răspunzător de orice evenimente din cadrul coloniei, precum revolte, evadări, greva foamei, decese survenite altfel decât pe cale naturală, fiind dator să ia măsuri pentru lichidarea lor.

Locţiitorul comandantului se subordona comandantului lagărului, era şeful direct al personalului lagărului coloniei şi răspundea pentru organizarea pazei condamnaţilor, paza lagărului, amenajarea împrejmuirii şi a zonelor interzise, pentru păstrarea în bună stare a armamentului, pentru pregătirea de luptă a personalului din lagăr.

În coloniile de muncă, deşi potrivit art. 2 din Regulamentul referitor la primirea, deţinerea, regimul şi supravegherea în lagăre şi colonii, urmau să-şi execute pedeapsa cei condamnaţi de instanţele de judecată pentru infracţiuni de drept comun şi contrarevoluţionare, statisticile au scos în evidenţă faptul că, majoritatea celor deţinuţi în colonii au fost internaţi administrativ, adică executau detenţia în baza unei decizii a MAI, prin care o persoanele erau trimise în lagărul de muncă, pe o perioadă de 6 luni - 6 ani. Această detenţie era împotriva legilor în vigoare la acel moment şi împotriva Constituţiei Republicii Populare Române, întrucât erau plasaţi în această formă de detenţie, cei care fuseseră condamnaţi de o instanţă, dar îşi ispăşiseră acea pedeapsă sau cei care nu fuseseră niciodată condamnaţi de o instanţă dar, erau considerate elemente duşmănoase.

Şi la Colonia de muncă Periprava, contrar art. 6 din Regulamentul din 1955, care prevedea că, în colonii sunt deţinuţi numai cei condamnaţi, în baza unor sentinţe pronunţate de tribunale, au existat extrem de multe cazuri de deţinuţi, care nu aveau nicio condamnare, fiind internaţi administrativ.

Regulamentul prevedea şi pedepsele care puteau fi aplicate deţinuţilor, în caz de abateri, acestea fiind mustrarea, retragerea dreptului de a primi pachete, scrisori, a dreptului la vorbitor, până la două luni, izolarea pe maxim 10 zile, cu scoaterea la lucru, izolarea pe maxim 10 zile, fără scoaterea la lucru, carcera până la 7 zile, izolarea într-un izolator comun pe durată până la trei luni, izolarea într-un izolator cu regim sever până la o lună, fără scoaterea la lucru sau pedeapsa cu carcera până la 10 zile. Toate aceste termene puteau fi majorate cu o perioadă între 20 de zile şi 6 luni, în funcţie de abatere.

Regulamentul conferea puteri discreţionare comandantului care putea dispune pedepse oricât de severe, chiar şi pentru cele mai mici abateri.

După evenimentele europene din 1955 - 1956, ce au avut drept scop negarea regimului de factură sovietică, în ţara noastră, au avut loc mişcări studenţeşti şi tentative de revolte, aşa cum rezultă din lucrări şi monografii cu caracter politic şi istoric, fiind dispuse numeroase arestări, în special în rândul studenţilor din marile centre universitare, regimul din penitenciare şi colonii împotriva deţinuţilor politici devenind extrem de aspru, represiv, abuziv, inuman, aceştia fiind consideraţi o ameninţare pentru regimul ce se dorea desăvârşit şi fiind supuşi unor adevărate manopere de exterminare din partea regimului, prin conducătorii de penitenciare.

2. Colonia de muncă şi deţinuţii încarceraţi

Colonia de Muncă Periprava (formaţiunea 0830 Periprava), situată în Delta Dunării, izolată de apele fluviului, a fost înfiinţată la 1 iulie 1957, prin Ordinul MAI 2394. Aici au fost aduşi prima dată, deţinuţi de la Chilia, care, au amenajat barăci pentru viitorii deţinuţi. Primele barăci, aşa cum le-au descris deţinuţii erau construite din paiantă, aveau pământ pe jos şi erau acoperite cu stuf. Foştii deţinuţi le-au descris ca având ferestrele acoperite, fără lumină şi fără căldură iarna, iar vara invadate de ţânţari şi fără site de protecţie, motiv pentru care corpul deţinuţilor, potrivit relatărilor supravieţuitorilor, era plin de răni cauzate de ţânţari. Într-o baracă, în funcţie de dimensiuni, puteau fi cazaţi, până la 80 - 100 de deţinuţi, în paturi suprapuse iar în perioadele aglomerate stăteau, conform declaraţiilor foştilor deţinuţi şi câte 2 - 3 într-un pat.

În Periprava Centru exista şi o infirmerie, unde erau duşi deţinuţii bolnavi, dar în afara faptului că acolo se puteau odihni, nu primeau niciun fel de îngrijiri medicale, pentru că nu exista tratament medical.

Colonia Periprava, avea în afară de secţia centrală, unde se afla şi administraţia şi secţii dependente, precum secţia Grind, secţia Saivane, secţia Bac, punct de lucru pentru recoltarea stufului, unde deţinuţii erau cazaţi pe bac şi unde, conform declaraţiilor supravieţuitorilor, au fost cele mai aspre condiţii de alimentaţie, dar mai ales igienă. Pe bac nu exista medic sau punct medical.

Deţinuţii lucrau la desţelenirea terenului pe care se afla stuf şi care urma să fie cultivat ca teren agricol, la tăierea stufului, la cultivat, recoltat porumb, cultivat şi recoltat legume, la construcţia unei şosele, la îndiguire, la cărat lemne şi chirpici pentru construirea de barăci, la alte munci în agricultură. Deşi în actul de sesizare s- a menţionat faptul că deţinuţii au fost folosiţi şi la creşterea animalelor într-o gospodărie aparţinând coloniei, mulţi dintre martorii audiaţi în cauză, supravieţuitori ai regimului de detenţie nu au confirmat şi executarea acestor munci şi nici chiar existenţa acestei ferme, despre care majoritatea nici nu au auzit.

Cele mai grele munci erau de departe cele legate de stuf, respectiv desţelenirea terenului de stuf şi tăiatul stufului dar şi cele efectuate la lucrările de îndiguire, aceste aspecte rezultând cu prisosinţă din declaraţiile martorilor audiaţi.

Mijloacele de acces la colonie erau anevoioase, deplasarea fiind făcută numai pe apă, cu bacul.

În perioada în care au avut loc faptele din prezenta cauză, în colonie nu au fost încarceraţi condamnaţi de drept comun, aceştia din urmă fiind mutaţi în anul 1959 în alte lagăre când, în colonie au fost aduşi numai deţinuţi politici şi internaţi administrativ. Niciunul dintre deţinuţii politici, supravieţuitori, audiaţi ca martori în această cauză nu au confirmat existenţa deţinuţilor de drept comun în colonie, în perioada cât aceştia au stat acolo.

Aşa cum a rezultat din declaraţiile martorilor audiaţi, dar şi din fişele de penitenciar ale deţinuţilor, aceştia erau aduşi la Periprava, din alte lagăre, anume de la Gherla, Jilava, Aiud. Din documentele aflate în arhiva Direcţiei Generale a Penitenciarelor rezultă faptul că, în Periprava Centru au fost aduşi în iulie 1959, un număr de 1132 internaţi administrativ, legionari, din zona Craiovei, ca urmare a Decretului nr. 89/1958, fiind internate în baza acestui decret, persoanele care, prin faptele sau manifestările lor primejduiesc ordinea de stat.

Numărul deţinuţilor din colonie, în anul 1957 era de 2040, în anul 1959, de 1800 iar în anul 1962, de 3255, dintre care, 1800 erau contrarevoluţionari iar 709 erau internaţi administrativ. Paza deţinuţilor era asigurată de 400 cadre, militari în termen şi trupe de securitate ale MAI.

Conducerea Coloniei de Muncă a fost asigurată de locotenent colonel S. (august 1957- septembrie 1960), maiorul A. (octombrie 1960 - septembrie 1963), căpitan T. (noiembrie 1964 - decembrie 1967).

Din declaraţiile foştilor deţinuţi, încarceraţi la Periprava în acea perioadă, din hotărârile judecătoreşti aflate la dosar, din dosarele de penitenciar şi foile matricole, rezultă că în perioada examinată toţi cei care au fost încarceraţi la Periprava au fost deţinuţi politici, aceştia fiind condamnaţi sau pur şi simplu internaţi administrativ, pentru fapte de împotrivire faţă de regimul totalitar comunist, rezultând că printre deţinuţii politici din acea perioadă, s-au numărat următorii:

X., condamnat la 8 ani închisoare de Tribunalul Militar Timişoara, pentru delictul de instigare publică;

W., condamnat la 15 ani muncă silnică pentru crimă de uneltire contra ordinii sociale, de Tribunalul Militar Cluj;

G., condamnat la 10 ani închisoare, pentru crima de uneltire contra ordinii sociale;

RRR., condamnat la 9 ani închisoare de Tribunalul Militar Cluj, pentru uneltire contra ordinii sociale;

FFFF., condamnat la 15 ani muncă silnică de Tribunalul Militar Craiova, pentru acte de teroare împotriva organelor de stat;

J., condamnat la 5 ani închisoare de Tribunalul Militar Constanţa pentru uneltire contra ordinii sociale;

ZZZ., internat administrativ pe o durată de 2 ani, după executarea unei pedepse cu închisoarea de 12 ani, pentru legionarism;

YYY., condamnat la 15 ani închisoare, de Tribunalul Militar Constanţa, pentru uneltire împotriva regimului comunist;

XXX., condamnat la 9 ani închisoare, de Tribunalul Militar Cluj, pentru activitate contrarevoluţionară;

WWW., condamnat la 6 ani închisoare, de Tribunalul Militar Cluj, pentru uneltire împotriva partidului;

UUU., condamnat la 5 ani închisoare, pentru instigare publică, de Tribunalul Militar Cluj;

LL., condamnat la 17 ani muncă silnică de Tribunalul Militar Braşov, pentru uneltire contra ordinii sociale;

TTT., condamnat la 20 de ani muncă silnică de Tribunalul Militar Cluj, pentru uneltire contra ordinii sociale;

BBB., condamnat la 4 ani muncă silnică pentru crima de uneltire contra ordinii sociale, de către Tribunalul Militar Cluj;

SSS., condamnat la 10 ani închisoare, pentru delictul de agitaţie publică, de Tribunalul Militar Bucureşti;

B., condamnat la 4 ani şi 6 luni închisoare, pentru tentativă de trecere frauduloasă a frontierei, de Tribunalul Militar Timişoara;

XX., condamnat la 20 de ani închisoare, pentru uneltire contra ordinii sociale, de Tribunalul Militar Stalin;

QQ., condamnat la 18 ani închisoare, de Tribunalul Militar Craiova, pentru uneltire contra ordinii sociale;

QQQ., condamnat la 15 ani închisoare, pentru acte de teroare împotriva organelor statului (opoziţie la colectivizare);

PPP., condamnat la 20 de ani muncă silnică pentru propagandă antisovietică;

OOO., condamnat la 10 ani închisoare, pentru acte de teroare împotriva organelor statului (opoziţie la colectivizare);

JJ., condamnat la 7 ani închisoare, de Tribunalul Militar Timişoara pentru tentativă de trecere frauduloasă a frontierei;

NNN., condamnat la 3 ani închisoare, pentru tentativă de trecere frauduloasă a frontierei, de Tribunalul Militar Timişoara;

GG., condamnat la 5 ani închisoare, pentru tentativă de trecere frauduloasă a frontierei;

SS., condamnat la 10 ani închisoare pentru trecere frauduloasă a frontierei;

DD., condamnat la 8 ani închisoare, de Tribunalul Militar Cluj, pentru tentativă de trecere frauduloasă a frontierei;

HH., condamnat la 5 ani închisoare, de Tribunalul Timişoara, pentru tentativă de trecere frauduloasă a frontierei;

FF., condamnat la 8 ani închisoare de Tribunalul Militar Bucureşti, pentru omisiune de denunţ;

PP., condamnat la 10 ani închisoare, pentru agitaţie publică, de Tribunalul Timişoara;

MM., condamnat la 4 ani închisoare de Tribunalul Cluj, pentru uneltire contra ordinii sociale;

UU., condamnat la 8 ani închisoare, pentru agitaţie publică de către Tribunalul Militar Timişoara;

LLL., condamnat la 5 ani închisoare, pentru agitaţie publică;

JJJ., condamnat la 4 ani închisoare, pentru uneltire contra ordinii sociale;

HHHHHHH., condamnat la 6 ani închisoare corecţională de Tribunalul Militar Oradea, pentru răspândirea de publicaţii interzise (Greco-catolice);

IIIIIII., condamnat la 2 ani închisoare corecţională pentru uneltire contra ordinii sociale, de Tribunalul Militar Timişoara;

LLLLLLL., condamnat la 2 ani şi 6 luni închisoare, de Tribunalul Militar Craiova, pentru uneltire contra ordinii sociale;

NNNNNNN., internat administrativ pentru 2 ani, prin ordin al Ministerului Afacerilor Interne, pentru legionarism;

OOOOOOO., internat administrativ prin ordin al Ministerului Afacerilor Interne, pentru 3 ani, pentru manifestarea nemulţumirii împotriva regimului comunist;

XXXXXXXX., internat administrativ pentru 4 ani prin Ordin al Ministerului Afacerilor Interne, pentru activităţi legionare;

PPPPPPP., condamnat la 15 ani muncă silnică, de Tribunalul Militar Craiova, pentru uneltire contra ordinii sociale;

QQQQQQQ., internat administrativ pentru 3 ani, prin Ordin al MAI, pentru acte de legionarism;

RRRRRRR., condamnat la 15 ani muncă silnică de Tribunalul Militar Iaşi, pentru uneltire contra ordinii sociale;

SSSSSSS., internat administrativ pentru 6 ani, prin Ordin al MAI, pentru acte legionare;

TTTTTTT., condamnat de Tribunalul Militar Bucureşti, la 5 ani închisoare pentru crimă de uneltire împotriva regimului, ulterior internat administrativ pentru încă 3 ani, prin ordin al MAI;

YYYYYYYY., internat administrativ prin Ordin al MAI, pe 2 ani, pentru acte legionare;

HHHHHH., internat administrativ pentru 2 ani, prin Ordin al MAI, pentru acte legionare;

IIIIII., condamnat la 15 ani muncă silnică pentru tentativă de subminare a economiei în scop contrarevoluţionar, de Tribunalul Militar Cluj;

MMMMMMM., condamnat la 2 ani închisoare corecţională de Tribunalul Militar Oradea, pentru răspândirea de publicaţii interzise;

OOOO., condamnat la 6 ani închisoare corecţională, pentru uneltire contra ordinii sociale de Tribunalul Militar Stalin;

RRRR., condamnat la 6 ani închisoare corecţională, pentru uneltire contra ordinii sociale, de Tribunalul Militar Stalin;

KKKKKK., internat administrativ, pentru 2 ani, prin ordin al MAI, pentru acte legionare;

LLLLLL., internat administrativ pentru 2 ani, pentru acte legionare;

MMMMMM., internat administrativ pentru 2 ani, pentru acte legionare;

NNNNNN., condamnat la 10 ani închisoare corecţională de Tribunalul Militar Bucureşti, pentru uneltire contra ordinii sociale;

OOOOOO., internat administrativ pentru 2 ani, pentru acte legionare;

PPPPPP., condamnat la 4 ani închisoare corecţională pentru uneltire contra ordinii sociale, de Tribunalul Militar Bucureşti;

GGG., internat administrativ pentru 3 ani pentru uneltire contra ordinii sociale;

QQQQQQ., condamnat la 10 ani închisoare corecţională, de Tribunalul Militar Constanţa, pentru uneltire contra ordinii sociale;

SSSS., internat administrativ pentru 2 ani, pentru acte de legionarism;

TTTT., condamnat la 10 ani închisoare corecţională, pentru uneltire contra ordinii sociale, de Tribunalul Militar Iaşi;

UUUU., condamnat la 1 an şi 6 luni închisoare corecţională pentru instigare publică şi ulterior, internat administrativ în prelungirea pedepsei, pe 2 ani;

VVVV., condamnat la 15 ani muncă silnică pentru uneltire contra ordinii sociale, de Tribunalul Militar Cluj;

WWWW., condamnat la 10 ani închisoare muncă corecţională, de Tribunalul Militar Cluj, pentru uneltire contra ordinii sociale;

ZZZZ., internat administrativ pentru 2 ani, pentru mişcare legionară;

AAAAA., internat administrativ pentru 3 ani, pentru acte duşmănoase împotriva regimului;

BBBBB., internat administrativ pe 3 ani, pentru uneltire împotriva regimului comunist;

ZZZZZZZZ., condamnat la 4 ani închisoare corecţională, pentru tentativă de trecere frauduloasă a frontierei, de Tribunalul Militar Bucureşti;

Z., condamnat la 8 ani muncă silnică, pentru uneltire contra ordinii sociale, de Tribunalul Militar Iaşi;

EEEE., internat administrativ pe 3 ani, pentru acte legionare;

XXXXX., internat administrativ pentru 2 ani, pentru acte legionare;

YYYYY., internat administrativ pentru 2 ani pentru acte legionare;

ZZZZZ., internat administrativ pentru 3 ani, pentru acte legionare;

AAAAAA., condamnat la 7 ani închisoare, pentru tentativă de trecere frauduloasă a frontierei de Tribunalul Militar Timişoara;

OOO., condamnat la 10 ani muncă silnică pentru acte de teroare împotriva organelor statului, de Tribunalul Militar Bucureşti;

CCCCCC., condamnat la 7 ani închisoare, pentru uneltire contra ordinii sociale, de Tribunalul Militar Bucureşti;

DDDDDD., condamnat la 8 ani închisoare corecţională, pentru ameninţare cu acte de teroare împotriva membrilor de partid, de Tribunalul Militar Cluj;

EEEEEE., internat administrativ pentru 3 ani, pentru acte legionare;

FFFFFF., condamnat la 5 ani închisoare corecţională, pentru tentativă de trecere frauduloasă a frontierei, de Tribunalul Militar Oradea;

Y., condamnat la 6 ani închisoare corecţională, pentru răspândirea de materiale interzise, de Tribunalul Militar Cluj;

NN., condamnat la 8 luni închisoare corecţională pentru uneltire contra ordinii sociale, de Tribunalul Militar Cluj şi ulterior internat administrativ pentru 3 ani;

HHHH., internat administrativ pentru 60 de luni, pentru uneltire contra regimului;

IIII., internat administrativ pentru 2 ani, pentru acte legionare;

AAAAAAAAA., condamnat la 5 ani muncă corecţională de Tribunalul Militar Cluj, pentru uneltire contra ordinii sociale;

KKKK., internat administrativ 2 ani, pentru acte legionare;

LLLL., internat administrativ 2 ani, pentru acte legionare;

MMMM., internat administrativ 2 ani pentru acte de uneltire contra regimului;

NNNN., internat administrativ 2 ani, pentru acte legionare;

QQQQ., internat administrativ 2 ani pentru acte legionare;

CCCCC., internat administrativ 2 ani pentru acte legionare;

DDDDD., internat administrativ 2 ani pentru acte legionare;

EEEEE., internat administrativ 2 ani, pentru acte legionare;

BBBBBBBBB., internat administrativ 2 ani, pentru acte legionare;

GGGGG., condamnat la 7 ani închisoare corecţională pentru uneltire contra ordinii sociale şi apoi, în continuare, internat administrativ pentru 4 ani, pentru acte legionare;

HHHHH., condamnat la 8 ani închisoare corecţională pentru uneltire contra ordinii sociale, de Tribunalul Militar Constanţa;

IIIII., internat administrativ pe 24 de luni pentru acte de legionarism;

JJJJJ., condamnat la 10 ani închisoare corecţională, pentru uneltire contra ordinii sociale, de Tribunalul Militar Craiova;

KKKKK., condamnat la 7 ani închisoare corecţională, pentru uneltire contra ordinii sociale, de Tribunalul Militar Craiova;

RRRRRR., condamnat la 5 ani închisoare pentru agitaţie publică, de Tribunalul Militar Bucureşti;

SSSSSS., condamnat la 12 ani închisoare corecţională, pentru răspândire de materiale interzise, de Tribunalul Militar Craiova;

TTTTTT., internat administrativ pe 2 ani, pentru legionarism;

UUUUUU., condamnat la 5 ani şi 6 luni, detenţie grea, pentru răspândirea de publicaţii interzise, de Tribunalul Militar Oradea;

VVVVVV., internat administrativ pentru 3 ani, pentru acte legionare;

CCCCCCCCC., condamnat la 4 ani închisoare corecţională pentru agitaţie publică de Tribunalul Militar Oradea;

XXXXXX., condamnat la 10 ani închisoare corecţională pentru uneltire contra ordinii sociale, de Tribunalul Militar Constanţa;

YYYYYY., internat administrativ pentru 3 ani, pentru acte legionare;

DDDDDDDDD., condamnat la 10 ani închisoare corecţională, pentru favorizarea infractorilor, de Tribunalul Militar Stalin;

AAAAAAA., internat administrativ pe 2 ani, pentru activităţi legionare;

BBBBBBB., internat administrativ pe 2 ani, pentru acte legionare;

CCCCCCC., condamnat la 5 ani închisoare corecţională, de Tribunalul Militar Timişoara pentru tentativă de trecere frauduloasă a frontierei;

CCCC., internat administrativ 24 de luni, pentru acte de legionarism;

DDDDDDD., condamnat la 8 ani închisoare corecţională pentru tentativă de trecere frauduloasă a frontierei, de Tribunalul Militar Stalin;

EEEEEEE., internat administrativ 2 ani pentru acte de legionarism;

FFFFFFF., internat administrativ 3 ani pentru acte de legionarism;

GGGGGGG., internat administrativ 6 ani, pentru propagandă cu caracter contrarevoluţionar;

LLLLL., internat administrativ 2 ani, pentru legionarism;

MMMMM., internat administrativ 2 ani, pentru legionarism;

NNNNN., internat administrativ 3 ani, pentru acte legionare;

OOOOO., internat administrativ 2 ani pentru acte legionare;

PPPPP., condamnată la 15 ani muncă silnică pentru uneltire contra ordinii sociale, de Tribunalul Militar Braşov;

MM., condamnat la 5 ani muncă silnică pentru acte de teroare împotriva organelor statului de Tribunalul Militar Oradea şi apoi internat administrativ, în prelungirea condamnării, încă 2 ani;

RRRRR., condamnat la 5 ani închisoare corecţională pentru tentativă de trecere frauduloasă a frontierei, de Tribunalul Militar Timişoara;

GG., condamnat la 5 ani închisoare corecţională pentru tentativă de trecere frauduloasă a frontierei, de Tribunalul Militar Timişoara;

DD., condamnat la 8 ani închisoare corecţională pentru tentativă de trecere frauduloasă a frontierei, de Tribunalul Militar Timişoara;

JJ., condamnat la 7 ani închisoare de Tribunalul Militar Timişoara pentru tentativă de trecere frauduloasă a frontierei;

KK., condamnat la 20 de ani muncă silnică pentru uneltire contra ordinii sociale, de Tribunalul Militar Timişoara;

WWWWW., condamnat la 5 ani închisoare corecţională pentru tentativă de trecere frauduloasă a frontierei, de Tribunalul Militar Timişoara;

NNN., la 3 ani închisoare corecţională de Tribunalul Militar Timişoara, pentru înlesnire la tentativa de trecere frauduloasă a frontierei;

UUUUUUU., internat administrativ 3 ani pentru agitaţie contrarevoluţionară;

VVVVVVV., internat administrativ 2 ani, pentru acte de legionarism;

XXXX., condamnat la 15 ani muncă silnică pentru uneltire contra ordinii sociale, de Tribunalul Militar Cluj;

EEEEEEEEE., condamnat la 15 ani muncă silnică, pentru uneltire contra ordinii sociale, de Tribunalul Militar Cluj;

RR., condamnat la 10 ani muncă silnică pentru activitate legionară, de Tribunalul Militar Iaşi şi ulterior internat administrativ, pe 36 de luni;

WWWWWWW. condamnat la 4 ani închisoare corecţională pentru agitaţie publică de Tribunalul Militar Oradea;

XXXXXXX., condamnat la 25 de ani muncă silnică pentru uneltire contra ordinii sociale de Tribunalul Militar Craiova;

YYYYYYY., condamnat la 7 ani detenţie grea, pentru acte de legionarism, ulterior internat administrativ încă 4 ani;

UUUUUU., condamnat la 5 ani şi 6 luni închisoare corecţională de Tribunalul Cluj, pentru activitate contra clasei muncitoare, ulterior internat administrativ pentru încă 3 ani;

ZZZZZZZ., condamnat la 8 ani închisoare corecţională pentru uneltire contra ordinii sociale.

Alţi cetăţeni români, pentru care nu există date la dosarul cauzei.

S-a arătat că văzând faptele pentru care toţi cei de mai sus au fost încarceraţi, rezultă în mod evident, fără nicio îndoială că toţi deţinuţii de la Periprava au suferit condamnări politice. Noţiunea de condamnare politică a fost definită prin Legea nr. 221/2009, potrivit art. 1 alin. (1), constituind condamnare cu caracter politic, orice condamnare dispusă printr-o hotărâre judecătorească definitivă pronunţată în perioada 6 martie 1945 - 22 decembrie 1989, pentru fapte săvârşite înainte de 6 martie 1945 sau după această dată şi care au avut drept scop împotrivirea faţă de regimul comunist. Conform alin. (2) lit. a) şi g) din acelaşi act normativ, constituie de drept condamnări cu caracter politic, condamnările pronunţate pentru faptele prevăzute de art. 185 - 187, art. 190 - 191, art. 193 alin. (1), art. 194, art. 1941 - 1944, art. 207 - 209, art. 2091 - 2094, art. 210 - 218, art. 227, art. 229 - 230, art. 267, art. 323 - 329 din C. pen. de la 1936.

S-a precizat că faptul că regimul urmărea lichidarea lor, rezultă şi din modul în care detenţia acestora era prelungită fără nicio bază legală. Dacă se întâmpla ca după ani grei de detenţie, în baza unor condamnări, şi acestea politice, deţinuţii să supravieţuiască, ei erau în continuare internaţi administrativ, fără hotărâre judecătorească, pentru lungi perioade de timp, aşa cum s-a arătat mai sus, chiar şi pentru câte 6 ani, în final, după aceste prelungiri de detenţie ilegală, mulţi deţinuţi găsindu-şi sfârşitul. Din examinarea situaţiei celor decedaţi la Periprava, rezultă că mulţi dintre ei fac parte din categoria celor cu detenţii prelungite, prin ordine ale Ministerului de Interne, întrucât se considera că deţinuţii nu erau suficient reeducaţi.

S-a mai menţionat că, aşa cum a rezultat din depoziţiile unora dintre martori, care au trecut prin mai multe lagăre, situaţia deţinuţilor de drept comun, condamnaţi pentru infracţiuni obişnuite, nepolitice, era mult mai bună în lagăre decât situaţia deţinuţilor politici.

Ancheta Partidului Comunist din anul 1968, a scos la iveală faptul că, în perioada anilor 1952 - 1964, în penitenciare şi colonii de muncă a existat un regim de exterminare a deţinuţilor politici, regim care a fost dictat de persoane de la conducerea statului şi pus în aplicare şi chiar amplificat de comandanţii de penitenciare.

DDD., fost ministru de interne, în faţa Comisiei de partid a declarat că i-au fost comunicate rapoarte cu privire la atrocităţile petrecute în penitenciare şi coloniile de muncă, arătând că "era un sistem de a bate fără milă, în mod barbar", că, "a avut câteva şedinţe cu comandanţii lagărelor şi închisorilor, în care le-a cerut să pună capăt acestor metode". A arătat că "a primit informaţii că la Brăila oamenii sunt bătuţi crunt, iar cadavrele acestora erau cărate pe tărgi improvizate din două beţe". Ancheta a scos la iveală faptul că, "comandanţii şi subalternii băteau deţinuţii şi încurajau bătaia cu deţinuţi atraşi de ei să facă asemenea lucruri. Medicamentele care trebuiau date deţinuţilor pentru a fi în stare de lucru erau valorificate de ei. Se foloseau abuzuri samavolnice, oamenii erau terorizaţi şi nu reeducaţi".

3. Situaţia de fapt rezultată din probele administrate

Preliminar, Curtea a precizat şi faptul că, în perioada 1 august 1958 - 1 noiembrie 1963, în Colonia de Muncă Periprava au decedat 103 deţinuţi, din categoria contrarevoluţionarilor, condamnaţi politic, perioadă în care în această colonie a existat un regim de detenţie extrem de sever, proiectat să conducă la exterminarea deţinuţilor, plasaţi de sistemul vremurilor în mâinile conducătorilor de penitenciare, care aveau drept de viaţă şi de moarte asupra lor, fiind văzuţi ca nişte elemente duşmănoase, care împiedicau regimul comunist al vremurilor să se desăvârşească, ca o ameninţare la adresa democraţiei populare şi a evoluţiei proletariatului.

S-a precizat că deşi inculpatul, cu ocazia audierii sale, a arătat că au existat decese, dar acestea s-au înregistrat în rândul deţinuţilor vârstnici şi bolnavi, actele medicale ale decedaţilor şi documentele eliberate de Direcţia Generală a Penitenciarelor dar şi de CNSAS dovedesc o cu totul altă situaţie şi anume faptul că, au decedat deţinuţi tineri, 54 dintre cei decedaţi având vârste cuprinse între 50 şi 59 de ani, iar 18% dintre deţinuţi aveau vârste cuprinse între 20 şi 29 de ani. Relevant este faptul că numai un singur deţinut decedat avea 71 de ani, acesta fiind cel mai vârstnic deţinut decedat.

Prin urmare, aproape toate decesele înregistrate la Periprava erau de natură să ridice semne de întrebare pentru comandantul lagărului, acesta, potrivit Regulamentului privitor la organizarea pazei interioare şi exterioare a locurilor de deţinere - art. 5, fiind răspunzător de toate evenimentele petrecute în locul de deţinere, precum evadarea, revolta, refuzul de primire a hranei în masă, decesul deţinuţilor produs în alt mod decât pe cale naturală, fiind obligat să ia măsuri de evitare a acestor evenimente şi de eliminare a lor, având obligaţia de a raporta imediat, prin telefon, apoi şi în scris, despre producerea evenimentelor de mai sus, directorului general al Direcţiei Generale a Penitenciarelor şi Coloniilor de Muncă.

Examinând cauzele deceselor, s-a arătat că acestea relevă faptul că deţinuţii au murit din cauza unor afecţiuni ale aparatului digestiv şi excretor, boli de plămâni-tuberculoză şi pneumonie, afecţiuni cardiace.

S-a menţionat că relevant este faptul că, 15 decese s-au produs din cauza enterocolitei, 19 decese din cauza bolilor de plămâni, 21 de decese din cauza unor afecţiuni ale aparatului digestiv şi excretor, 32 decese din cauza afecţiunilor cardiace, alte decese din alte cauze.

Asupra cauzelor deceselor şi-a exprimat opinia medicul EEEEEEEE., director al CCCCCCCC. şi care, în urma examinării actelor medicale şi de deces ale foştilor deţinuţi, a arătat, că, afecţiunile de care au suferit deţinuţii au putut provoca decesul doar pentru că nu au fost tratate, nefiind apte să conducă la deces, în condiţiile în care s-ar fi asigurat medicaţia şi tratamentul corespunzător.

Din documentele puse la dispoziţie de arhiva Penitenciarului Tulcea, Direcţia Generală a Penitenciarelor şi CNSAS a rezultat că, în perioada august 1958 - septembrie 1963, în Colonia de muncă Periprava s-au stins din viaţă următorii deţinuţi: BBBBB., de 70 de ani, pentru insuficienţă cardio-respiratorie; Y., de 37 de ani (nu se cunoaşte cauza); GGGG., de 58 de ani (nu se cunoaşte cauza); WWWW., de 51 de ani (nu se cunoaşte cauza); CCCCC., de 60 de ani, ftizie acută; NN., de 42 de ani, fibrilaţie ventriculară; KKKKK., de 52 de ani (nu se cunoaşte cauza); JJJJJ., de 38 de ani (nu se cunoaşte cauza); AAAAA., de 48 de ani, şoc miocardic; ZZZZ., de 50 de ani (infarct miocardic); IIIII., de 64 de ani (nu se cunoaşte cauza); HHHHH., de 32 de ani (nu se cunoaşte cauza); GGGGG., de 44 de ani, flegmon al membrului superior, septicemie; BBBBBBBBB., de 59 de ani, enterocolită acută; DDDDD., de 48 de ani (nu se cunoaşte cauza); EEEEE., de 59 de ani, congestie pulmonară; HHHH., de 57 de ani, fibrilaţie ventriculară; IIII., de 57 de ani, insuficienţă hepatică gravă; JJJJ., de 55 de ani, insuficienţă cardio-respiratorie; KKKK., de 56 de ani (nu se cunoaşte cauza); LLLL., de 57 de ani, infarct miocardic; MMMM., de 56 de ani, TBC pulmonar; NNNN., de 60 de ani, insuficienţă cardiacă; OOOO., de 36 de ani, enterocolită acută; VVVV., de 45 de ani (nu se cunoaşte cauza); FFFFFFFFF., de 60 de ani, insuficienţă cardiacă; GGGGGGGGG., de 51 de ani (nu se cunoaşte cauza); AAAAAAAAA., de 61 de ani, asfixie mecanică prin obstrucţia căilor respiratorii; RRRR., de 59 de ani, insuficienţă cardio-respiratorie; ZZZZZZZZ., de 30 de ani, hepatită epidermică, superacută; QQQQ., de 59 de ani, astm pulmonar; UUUU., de 56 de ani, insuficienţă pulmonară; TTTT., de 52 de ani, ocluzie intestinală; SSSS., de 51 de ani, uremie post enterocolită; OOOOOOO., de 57 de ani, neoplasm laringian; NNNNNNN., de 49 de ani, insuficienţă hepatică, TBC pulmonar; PPPPPPP., de 32 de ani, tuberculoză pulmonară; QQQQQQQ., de 57 de ani, cancer gastric; RRRRRR., de 53 de ani, tuberculoză pulmonară; SSSSSS., de 48 de ani, colaps cardio vascular; HHHHHHH., de 40 de ani, insuficienţă cardio-respiratorie; TTTTTT., de 51 de ani, insuficienţă cardio-respiratorie; HHHHHHHHH., de 52 de ani, tuberculoză pulmonară; Z., de 51 de ani, insuficienţă cardio-respiratorie; EEEE., de 56 de ani, hemoragie intercostală; FFFF., de 49 de ani, insuficienţă respiratorie; RRRRRRR., de 54 de ani, meningită; XXXXXXXX., de 58 de ani, insuficienţă cardiorespiratorie; IIIIII., de 59 de ani, insuficienţă cardio-respiratorie; YYYYYYYY., de 61 de ani, fibrilaţie auriculară; QQQQQQ., de 46 de ani (nu se cunoaşte cauza); HHHHHH., de 64 de ani, ciroză hepatică; GGG., de 68 de ani, neoplasm prostatic; PPPPPP., de 47 de ani, leucemie acută; AAAAAA., de 29 de ani (nu se cunoaşte cauza); ZZZZZ., de 71 de ani, comă uremică; XXXXX., de 40 de ani, enterocolită; UUUUUU., de 47 de ani, boală cardiacă cronică; YYYYY., de 67 de ani, miocardită; YYYYYYY., de 65 de ani, insuficienţă cardio-respiratorie; EEEEEE., de 51 de ani (nu se cunoaşte cauza); LLLLL., de 59 de ani, colită cronică; IIIIIIIII., de 52 de ani, insuficienţă cardio-respiratorie, TBC generalizat; MMMMM., de 51 de ani, pneumonie; NNNNN., de 64 de ani, insuficienţă cardio-respiratorie; UUUUUUU., de 56 de ani, comă hepatică, ciroză hepatică; VVVVVV., de 51 de ani, aortită, insuficienţă cardiacă; CCCCCCCCC., de 47 de ani, enterocolită; JJJJJJJJJ., de 58 de ani, caşexie neoplazică; XXXXXX., de 56 de ani, insuficienţă cardio-respiratorie; YYYYYY., de 49 de ani, infarct miocardic; DDDDDDDDD., de 51 de ani, insuficienţă cardio-respiratorie; AAAAAAA., de 47 de ani, enterocolită acută; BBBBBBB., de 58 de ani, caşexie enterocolită, TBC pulmonar; CCCCCCC., de 60 de ani, insuficienţă cardio-respiratorie; TTTTTTT., de 37 de ani, insuficienţă hepatică; CCCC., de 59 de ani, colaps cardiac; DDDDDDD., de 52 de ani, insuficienţă cardiopulmonară; EEEEEEE., de 52 de ani, TBC pulmonar; FFFFFFF., de 53 de ani, enterocolită cronică, caşexie; KKKKKKKKK., de 33 de ani, insuficienţă cardio pulmonară; GGGGGGG., de 55 de ani, insuficienţă pulmonară, TBC; OOOOOO., de 59 de ani, bronho-pneumonie; LLLLLLLLL., de 46 de ani, nefrită acută; KKKKKK., de 62 de ani, enterocolită acută; OOOOO., de 55 ani, enterocolită; MMMMMMMMM., de 20 de ani, TBC pulmonar; LLLLLL., de 66 de ani, TBC pulmonar; NNNNNNNNN., de 57 de ani, tuberculoză pulmonară; MMMMMM., de 55 de ani, cancer intestinal; SSSSSSS., de 65 de ani, fibrilaţie ventriculară; NNNNNN., de 58 de ani, ruptura atriului drept; QQQQQ., de 58 de ani, insuficienţă cardio pulmonară; FFFFFF., de 19 ani, ocluzie intestinală; CCCCCC. de 56 de ani, TBC pulmonar; OOOOOOOOO., de 66 de ani, anemie gravă posthemoragică; IIIIIII., de 50 de ani, ciroză hepatică, caşexie nefrectomie dreapta; LLLLLLL., de 48 de ani, colaps cardiac; PPPPPPPPP., de 60 de ani, infecţie pulmonară; QQQQQQQQQ., de 53 de ani (nu se cunoaşte cauza); ZZZZZZZ., de 49 de ani, enterocolită; RRRRRRRRR., de 56 de ani, sindrom uremie, TBC pulmonar; SSSSSSSSS., de 51 de ani, hepatită epidemică.

Bolile care au condus la decesul deţinuţilor au fost boli cauzate de mizerie şi lipsă de hrană, au fost rezultatul direct şi imediat al regimului aplicat în lagărul de muncă, regim la care inculpatul şi-a adus din plin contribuţia, atât în calitate de comandant dar şi în calitate de locţiitor.

La o examinare sumară a listei deţinuţilor decedaţi, cu referire la vârsta şi cauza decesului, Curtea a constatat, fără a fi necesare cunoştinţe de specialitate, că aceşti deţinuţi nu au avut nicio şansă la viaţă şi că, în mod indiscutabil, aceştia nu au beneficiat de niciun fel de îngrijiri medicale. Decesul unui tânăr de numai 20 de ani, de TBC pulmonar, a altui tânăr de 19 ani, de ocluzie intestinală, a altui tânăr de 32 de ani, de tuberculoză şi exemplele pot continua, sunt împrejurări evidente, care fără dubiu arată că viaţa deţinuţilor nu însemna nimic în această colonie de muncă.

Aşa cum este cunoscut, enterocolita este o boală digestivă cauzată de bacterie sau virus, simptomele acesteia fiind diareea apoasă sau sangvinolentă, crampe abdominale, vărsături, febră. Enterocolita este o boală tratabilă şi în condiţii de administrare a unui tratament medical, ea nu conduce la deces. Ea a fost cauzată de lipsa igienei, de alimentaţia mizeră, de apa nepotabilă.

Caşexia este starea de slăbiciune a organismului, datorată lipsei alimentaţiei.

Tuberculoza este o boală infecţioasă care atacă, de obicei, plămânii, fiind cauzată de bacterii, fiind boala mizeriei, dar şi a alimentaţiei precare. Această boală, în condiţii de tratament adecvat nu conduce la deces.

Tot astfel ciroza hepatică, hepatita sunt boli survenite ca urmare a regimului mizer de viaţă, a extenuării organismului deţinuţilor şi care în condiţii de tratament, nu ar fi trebuit să conducă la deces.

Prin urmare, s-a reţinut că aceste decese demonstrează că regimul din Colonia de muncă Periprava a fost un regim de exterminare, întrucât decesele nu sunt unele fireşti, aşa cum a încercat să susţină inculpatul, ci dimpotrivă erau decese dubioase, suspecte, care în mod normal ar fi trebuit să îngrijoreze conducătorii lagărului, responsabili de regimul şi calitatea vieţii în acest loc de detenţie. Aşa cum se va arăta în continuare, decesele erau zilnice, erau o obişnuinţă în acest loc şi nu constituiau o problemă, pentru că a doua zi, "patria avea o bucată de pâine în plus" aşa cum susţin unii martori că opina inculpatul despre aceste evenimente.

Referitor la faptul că inculpatul, în perioada 1958 - 1960 a avut calitatea de locţiitor al comandantului coloniei şi potrivit apărărilor acestuia, pentru această perioadă nu îi poate fi atribuită nicio răspundere, aşa cum rezultă din mărturiile depuse de foştii deţinuţi politici, inculpatul a fost perceput ca şef al penitenciarului şi în această perioadă, fiind comandant de facto al acestui loc de detenţie, niciunul dintre martori neoferind vreun amănunt despre comandantul de drept de la acea vreme, S., ci dimpotrivă, martorii relatând despre măsurile şi regimul impuse de A. (inculpatul A.).

Din probele administrate a rezultat că inculpatul a susţinut un regim de exterminare a deţinuţilor politici, prin măsuri abuzive, printr-o conducere anarhică, bazată pe lipsa de respect faţă de condiţia umană, de semenii săi aflaţi de fapt şi de drept sub puterea sa, prin înfometarea deţinuţilor, vinovaţi doar pentru că aveau o altă orientare politică, decât cea pe care sistemul încerca să o impună în forţă şi prin intimidare, prin bătăi şi umilinţe, prin lăsarea acestora fără ajutor medical, fără îngrijiri şi tratament.

S-a precizat că aşa cum rezultă din mărturiile foştilor deţinuţi politici dar şi din anumite rapoarte întocmite la vremea respectivă, inculpatul a luat măsuri şi decizii care depăşeau cu mult chiar şi politica oficială a statului, de pedepsire şi izolare a deţinuţilor politici, de reeducare a acestora, în spiritul democraţiei populare, din dorinţa de a-şi arăta devotamentul faţă de regim dar şi din proprie convingere, explicându-le deţinuţilor în repetate rânduri că ei sunt duşmanii poporului, că nu au venit în colonie pentru a trăi ci pentru a muri, aşa cum au relatat unii dintre aceştia.

În cauză, ca urmare a demersurilor efectuate de cercetătorii Institutului de Investigare a Crimelor Comunismului au fost identificaţi şi audiaţi în cursul urmăririi penale şi ulterior în cursul judecăţii o serie de martori, foşti deţinuţi în Colonia de Muncă Periprava, aceştia oferind informaţii deosebit de relevante din punct de vedere al regimului la care au fost supuşi şi a contribuţiei inculpatului la acest regim.

S-a arătat că din mărturiile foştilor deţinuţi politici audiaţi în mod nemijlocit de către instanţa de judecată, a rezultat că regimul de detenţie elaborat şi aplicat de către inculpat, în perioada în care a deţinut funcţii de conducere în cadrul Coloniei de muncă Periprava a fost unul de natură să conducă la lichidarea fizică şi psihică a deţinuţilor, metodele utilizate şi care s-au desprins clar, neechivoc din mărturiile supravieţuitorilor, fiind următoarele:

expunerea deţinuţilor la condiţii de viaţă mizerabile, degradante, inumane;

lipsa hranei, calitatea slabă a acesteia în raport cu muncile pe care deţinuţii erau obligaţi să le efectueze;

lipsa apei potabile, oferirea spre consum a apei nefiltrate, luate direct din Dunăre, ceea ce a condus la îmbolnăvirea în masă a deţinuţilor şi la decesul multora;

lipsa medicamentelor, lipsa asistenţei medicale, lăsarea fără ajutor a celor care necesitau o atare asistenţă, ceea ce a condus la decese pentru boli curabile şi care tratate, nu ar fi avut ca rezultat decesul;

bătăi fizice aplicate deţinuţilor pentru motive de cele mai multe ori nejustificate, pentru neîndeplinirea normei de muncă;

stabilirea unor norme de muncă aproape imposibil de făcut, atât pentru cei apţi dar mai ales pentru inapţi, cu consecinţa lovirii şi înfometării celor care nu reuşeau, de cele mai multe ori să nu îşi îndeplinească norme;

izolarea, interzicerea oricărui contact cu familia, interdicţia pentru deţinuţi de a primi şi trimite scrisori, de a primi pachete, de a avea dreptul la vorbitor;

pedepsirea cu izolarea a deţinuţilor, pentru lungi perioade, timp în care nu mâncau decât o dată la trei zile şi erau obligaţi să stea direct pe ciment, fapt ce a fost de natură să contribuie la instalarea bolilor de plămâni, a bolilor digestive;

condiţiile de lucru improprii, ţinerea deţinuţilor cu picioarele în apă, în umezeală, cu hainele ude, fără o protecţie adecvată, în special a celor care lucrau la stuf;

aglomerarea excesivă din barăci, frigul pe care deţinuţii au fost obligaţi să îl suporte, lipsa hainelor groase pentru sezonul rece;

umilinţa la care erau expuşi deţinuţii, prin jignirea acestora, prin gesturi şi fapte de natură a-i înjosi, prin obligarea celor de altă religie la efectuarea de munci împotriva convingerilor lor religioase.

Martorii W., FFFFFFFF., K., LLL., PPP., YYY., HH., TTT., GGGGGGGG., UU., BBB., JJJ., MMM., MM., DD., SS., GG., JJ., OOO., QQ., XX., dar şi părţile civile C., B., F., H., G. şi persoana vătămată AAAAAAAA. au relatat, cu o memorie neatinsă de vreme şi cu o luciditate remarcabilă, despre anii cumpliţi pe care i-au petrecut în lagărul de muncă, dar şi în alte lagăre, au relatat în mod amănunţit despre regimul de viaţă şi de muncă pe care au fost nevoiţi să îl suporte, despre comportamentul inculpatului şi despre nedreptatea pe care au fost nevoiţi să o înfrunte, pentru fapte reale sau imaginare.

Regulamentele şi ordinele în materia condiţiilor de detenţie, existente la vremea respectivă au constituit doar premisele organizării sistemului de exterminare în penitenciare şi coloniile de muncă a deţinuţilor politici, însă măsurile concrete, implementarea acestor regulamente, pentru obţinerea consecinţelor dorite, a fost lăsată în grija comandanţilor de lagăre, aceştia fiind cei care au făcut ca lichidarea deţinuţilor să fie posibilă.

S-a precizat că definitorii pentru regimul de exterminare de la Periprava, astfel cum rezultă din mărturiile foştilor deţinuţi politici, din lucrările memorialistice, mărturii autobiografice dar şi cele înregistrate cu prilejul realizării documentarului Memorialul Durerii, din documentele aflate la dosar-rapoarte de pedepsire, au fost:

Înfometarea

Înfometarea a fost componenta cea mai pregnantă a regimului abuziv la care au fost supuşi deţinuţii de la Periprava şi a fost parte din tratamentul inuman, degradant aplicat deţinuţilor, în scop de exterminare, aceasta, în condiţiile în care aceşti deţinuţi ar fi avut nevoie de hrană, pentru a face faţă muncilor istovitoare, extenuante, pe care erau nevoiţi să le efectueze, apţi sau inapţi.

Aşa cum a rezultat în mod indubitabil, din majoritatea covârşitoare a depoziţiilor foştilor deţinuţi, alimentaţia a fost cea mai mare problemă cu care aceştia s-au confruntat. Din aceste mărturii a rezultat faptul că, nu erau respectate valorile calorice stabilite prin normele în vigoare, nu erau introduse în alimentaţie produsele prevăzute în normele de hrană iar în cazul deţinuţilor pedepsiţi, dar şi inapţi de muncă, hrana lipsea cu desăvârşire, zile la rând, expunându-i pe aceşti deţinuţi la îmbolnăvire, la distrugere fizică şi psihică şi în final, la deces.

Normele de hrană pentru deţinuţi erau prevăzute de Ordinul nr. 1430/1958, de aplicare a normelor de hrană prevăzute de Instrucţiunile 673.100/1958, Ordinul nr. 3820/1961, privind aplicarea normelor de hrană prevăzute în Instrucţiunile nr. 320/1961, de asemenea existau prevederi şi în Regulamentul de Funcţionare a Direcţiei Generale a Penitenciarelor şi Coloniilor de Muncă şi Regulamentul privind aplicarea regimului în locurile de deţinere, aprobat prin Ordinul nr. 4045/1962.

Potrivit art. 7 din Instrucţiunile nr. 673.100/1958, comandantul penitenciarului avea obligaţia de a se îngriji permanent de hrănirea efectivelor din unitate, urmărind ca acestea să primească în întregime şi la timp raţiile ce li se cuveneau din toate normele de hrană, precum şi obligaţia de a controla calitatea hranei preparate şi repartizarea acesteia celor în drept să o primească. Conform art. 8, comandantul unităţii era răspunzător pentru organizarea hrănirii, având obligaţia de a asigura bunul trai şi sănătatea întregului efectiv, de a aproba tabelul privind repartiţia alimentelor şi de a controla calitatea hranei.

Erau reglementate norme de hrană în funcţie de anotimp, norma 24 care reglementa hrănirea deţinuţilor indiferent de categoria acestora şi locul de deţinere, prevăzând alimentarea cu produse de 2449 calorii - vara şi 2443 calorii - iarna, cu o medie de 2445 calorii/zi, produse compuse din pâine de grâu integrală, făină de grâu integrală, mălai, arpacaş, fasole boabe, carne de vită, subproduse din carne, slănină sărată, ulei comestibil, cartofi, murături, varză murată, ceapă, rădăcinoase diferite, legume proaspete diferite de sezon, pastă de tomate, zahăr, marmeladă, surogat de cafea, boia de ardei, oţet de vin, sare şi tărâţe pentru borş.

Norma 27 reglementa hrănirea deţinuţilor bolnavi din infirmerii şi spitale precum şi a celor care necesitau regim dietetic şi prevedea că, regimul alimentar al acestora trebuie să aibă o valoare calorică de 2485 calorii/zi, vara şi 2493 calorii/zi, iarna şi trebuie să se compună din produse precum pâine de grâu integrală, făină de grâu integrală, arpacaş, griş, orez, paste făinoase, fasole boabe, carne de vită, ulei comestibil, lapte proaspăt, brânzeturi, cartofi, varză murată, ceapă, rădăcinoase, legume proaspete, pastă de tomate, zahăr, marmeladă, surogat de cafea, boia de ardei, sare comestibilă, tărâţe de borş.

Norma 28 reglementa hrănirea deţinuţilor bolnavi de TBC şi a celor care necesitau un regim dietetic şi prevedea un regim de 3823 calorii/zi - vara şi 3819 calorii-iarna, regim care trebuia să se compună din produse precum pâine de grâu integrală, făină de grâu integrală, arpacaş, griş, orez, paste făinoase, fasole uscată, carne de vită, slănină sărată, ulei comestibil lapte proaspăt, brânzeturi, cartofi, varză murată, murături diferite, ceapă, rădăcinoase, legume proaspete de sezon, pastă de tomate, marmeladă, surogat de cafea, unt proaspăt, boia de ardei, oţet de vin, sare şi tărâţe pentru borş.

Norma 31 reglementa hrănirea deţinuţilor distrofici şi prevedea un regim caloric de 3452 calorii/zilnic, vara şi 3449 calorii/zilnic, iarna, regim care trebuia să se compună din pâine de grâu integrală, mălai, arpacaş, orez, paste făinoase, fasole uscată, carne de vită, ulei comestibil, slănină sărată, brânzeturi, lapte proaspăt, varză murată, ceapă, legume proaspete de sezon, rădăcinoase, fructe uscate diferite, pastă de tomate, zahăr, marmeladă, surogat de cafea, oţet de vin, sare, tărâţe pentru borş, drojdie de bere.

Norma 33 reglementa hrănirea deţinuţilor aflaţi în refuz declarat de hrană, al cărei conţinut nu va fi expus, dat fiind faptul că la Periprava, nu au existat astfel de cazuri.

Norma 35 reglementa substituirile de alimente în cazuri excepţionale, atunci când în depozitul unităţii centrale lipseau unele alimente dintre cele care trebuiau asigurate în mod obişnuit.

Substituirile se puteau realiza numai cu aprobarea scrisă a comandantului iar atunci când substituirile se refereau la alimente procurate local, comandantul avea obligaţia de a cerceta cauzele pentru care acele produse lipseau. Erau prevăzute reguli amănunţite de substituire, carnea de vită putând fi substituită numai parţial şi doar cu carne de oaie sau porc, fără depăşirea unui procent de 20% lunar.

Potrivit art. 5 din Instrucţiunile nr. 320/1961, comandantul avea obligaţia de a se îngriji permanent de hrănirea efectivelor din unitate, urmărind ca acestea să primească în întregime şi la timp raţiile ce li se cuveneau din toate normele de hrană, precum şi obligaţia de a controla calitatea hranei preparate şi repartizarea acesteia celor în drept să o primească.

Potrivit art. 6 din aceleaşi instrucţiuni, comandantul unităţii era răspunzător pentru organizarea hrănirii, având obligaţia de a asigura bunul trai şi menţinerea sănătăţii întregului efectiv, de a aproba tabelul privind repartiţia alimentelor şi de a controla calitatea hranei.

Potrivit art. 42 tabelul de repartiţie a alimentelor pe zile, mese şi feluri de mâncare era aprobat de comandantul unităţii. Conform art. 45 distribuţia hranei preparate trebuia să se realizeze de 3 ori pe zi, la intervale care să nu depăşească 7 ore.

Normele 22, 25, 26, 29, 31 şi 33 reglementau, în linii mari, regimul alimentar caloric şi produsele ce trebuiau asigurate ca şi normele prezentate deja mai sus, date în aplicarea Instrucţiunilor nr. 673.100/1958 iar norma nr. 33 prevedea în mod special, posibilitatea substituirii alimentelor numai în cazuri excepţionale, atunci când în depozitul unităţii lipseau unele dintre alimentele menţionate. Substituirile trebuiau aprobate în prealabil de către o structură anume desemnată din cadrul MAI, excepţie făcând carnea, laptele, ouăle şi legumele proaspete care puteau fi substituite cu aprobarea scrisă a comandantului, însă, numai după ce organul de aprovizionare îi prezenta negaţii scrise din partea furnizorilor. Comandantul avea obligaţia de a cerceta cauzele pentru care produsele respective lipseau. Erau prevăzute limite şi modalităţi ale substituirilor.

S-a precizat că regimul alimentar descris de deţinuţi arată o abatere clară, o nesocotire indubitabilă a normelor referitoare la hrană, o înfometare până la limita extremă a deţinuţilor şi mai ales a celor care trebuiau hrăniţi cu mai multă atenţie-bolnavii.

Deşi toate normele prevedeau includerea în alimentaţia deţinuţilor şi a produselor care conţineau proteine, s-a arătat că din probatoriul administrat a rezultat faptul că astfel de alimente - carne, brânză, lapte, ulei, unt - nu au existat. Foamea este descrisă de foştii deţinuţi ca fiind chinuitoare, de foame unii dintre deţinuţi mâncând şerpi, arici, rădăcină de stuf, diferite ierburi, arpagic din cel pe care îl cultivau, boabe din porumbul recoltat. De foame, au relatat unii martori, "se auzeau deţinuţii mestecând, noaptea, în somn".

S-a menţionat că din acest punct de vedere sunt relevante următoarele declaraţii:

Martorul JJJ.:

"la prânz primeam, de obicei, arpacaş (...) din când în când în mâncare se puneau jumări (...) dacă adunai toată raţia de mâncare dintr-o zi, nu te săturai nici la o masă (...) pentru completarea hranei, deţinuţii mâncau rădăcini de papură şi porumb verde (...) deţinuţii mergeau la bucătărie şi cereau bucătarilor sau furau pâine pentru cei bolnavi (...)" (declaraţia dată la dosar)

Martorul UU.:

"inapţii nu aveau hrană, era un regim de înfometare de cea mai joasă limită, astfel că au murit foarte multe persoane acolo(în baraca inapţilor)."

Partea civilă F.:

"perioada cea mai cruntă a fost decembrie 1959 - primăvara anului 1960, când aproape jumătate dintre deţinuţii de la Grind au murit din cauza inaniţiei (...) un deţinut a numărat boabele de arpacaş din supă şi a numărat 14 boabe (...) în momentul în care s-a făcut autopsia tenorului Z., i-a auzit pe medici spunând că acesta a murit de inaniţie (...) doctorii i-au adus la cunoştinţă comandantului A., cauza deceselor, respectiv inaniţia şi i-au cerut acestuia să modifice regimul alimentar şi să introducă în alimentaţie carne de cal, pentru cei care sufereau de caşexie, dar nu a luat nicio măsură"

Martorul MM.:

"hrana era puţină, eram tot timpul flămânzi (...) din cauza foamei şi a bătăilor, un deţinut de la Cluj, NN. a decedat (...) din cauza foamei, deţinuţii mâncau rădăcini de stuf, mai prindeau şerpi şi broaşte şi le mâncau (...) cei inapţi erau ţinuţi în barăci, cu scopul de a muri de foame (...) era lagărul morţii, erau multe cazuri de distrofici."

Martorul PP.:

"mâncarea era o zeamă chioară, dar era bunişoară atunci când lucram, în meniu fiind fasole, arpacaş, varză cu slănină (...) pâinea era de 200 grame pe zi iar dimineaţa deţinuţii primeau un terci (mălai cu apă caldă) (...) hrana era insuficientă, nu eram niciodată sătui ... dacă nu făceam norma primeam mâncare mai proastă şi bătaie (...) am fost la izolare 3 zile şi am primit doar apă caldă cu sare şi niciun fel de hrană"

Martorul DD.:

"deţinuţii bolnavi primeau amestec de varză cu arpacaş, turtoi de mălai, pâine câte 100 de grame la câteva zile, foarte rar (...) mâncarea era dezastruoasă, la prânz primeam varză amestecată cu coceni, arpacaş, în care găseau urme de balegă de animale iar carne primeam doar de sărbători."

Martorul SS.:

"comandantul A. ne-a spus la sfârşitul unei zile de muncă că ştie că mâncăm porumb de pe câmp şi deţinuţii i-au spus că mănâncă de foame (...) comandantul le-a cerut să recunoască câţi porumbi au mâncat fiecare pentru că nu vor păţi nimic (...) toţi cei care au recunoscut că au mâncat au primit bătaie la tălpi cu ranga, pentru fiecare porumb câte o lovitură (...) un deţinut TT. care a recunoscut 14 porumbi, după 11 lovituri, a leşinat"

Martorul GG.:

"raţia zilnică de pâine era de 200 de grame pentru cei care munceau şi 100 grame pentru cei care nu munceau, mai primeau varză cu arpacaş iar când li se dădea carne erau capete ori picioare de cai şi după zilele în care se dădea astfel de mâncare era epidemie de diaree (...) în toată perioada a suferit de foame (...) cauzele deceselor erau condiţiile de detenţie, duritatea muncii, insuficienţa mâncării (...) în cele două zile când am fost la stuf, am văzut cum deţinuţii politici mâncau arici (...) şi eu am mâncat de foame astfel de vietăţi"

Martorul JJ.:

"toată lumea suferea de foame iar seara când făceam de planton, se auzeau deţinuţii cum mestecau în gol, în vis, de foame (...) mâncarea era puţină şi slabă (...) deţinuţii ştergeau marginile butoiului în care era adusă mâncarea, aşa de mare era foamea (...)"

Martorul OOO.:

"hrana era insuficientă, nu am fost sătul niciodată, obişnuiam să mâncăm boabe de porumb pe care trebuia să le cultivăm, pe câmp şi coji de cartofi de la gunoi (...) am fost bătut pentru că am păstrat un pumn de boabe de porumb pentru a le duce în cameră cu scopul de le mânca (...)"

Martorul PPP.:

"La Periprava se mâncau şerpi, iar un student pe nume TTTTTTTTT. de la Iaşi mânca şobolani, datorită lipsei de hrană"

Martorul XX.; "Hrana era cât se poate de puţină, dimineaţa un arpacaş (...) la prânz o ciorbă în care găseam doar câteva boabe de fasole şi câteva frunze (...) foamea era atât de mare, încât un deţinut YY., fost student, prindea şobolani şi şoareci, îi prăjea la focul făcut de soldaţi şi îi mânca."

Martorul SSS.:

"Mâncarea era insuficientă, primeam o felie de pâine şi o bucată de turtoi iar mâncarea era foarte rea"

Martorul BBB.:

"nu primeam apă, dimineaţa primeam terciul, apa venea odată cu mâncarea la 11-12, în condiţiile în care lucram în arşiţă (...) la prânz primeam o zeamă chioară şi cartofi deshidrataţi, la felul doi arpacaş, în niciun caz carne (...) porţiile nu erau niciodată suficiente (...) mămăliga era în jur de 200 - 250 de grame, pâinea era de 100 - 150 grame şi acestea ne ţineau în viaţă (...) mâncam 10 boabe de porumb măcinate în gură şi acesta era un supliment de mâncare (...) un ţăran, de foame, a mâncat porumb crud, s-a umflat în intestine şi a murit în condiţii foarte grele, urlând de durere."

Martorul LL.:

"la micul dejun primeam o feliuţă de pâine, o aşa zisă cafea, ceva maroniu din secară, la masa de prânz primeam 375 de grame de pâine şi arpacaş, fasole sau mazăre, o dată am primit şi carne de cal (...) porţiile nu erau suficiente în raport cu munca depusă (...) după ce am venit de la stuf, aveam 38 de kg, când am fost arestat aveam 63 de kg."

Martorul WWW.:

"raţia zilnică era alcătuită pentru deţinuţii care munceau din 250 grame pâine, o supă - zeamă goală, la felul doi, un arpacaş sau coji de cartofi şi un bulgăre de mămăligă. Atunci când primeam ciorbă de fasole, aceasta era apă chioară, în care erau doar câteva boabe (...) de foame mâncam rădăcini de stuf, şerpi, broaşte, porumb."

Martorul RR.:

"raţia noastră era de 100 de grame de pâine şi o bucată de mămăligă, fiind diminuată datorită faptului că eram inapţi de a munci (...) hrana era insuficientă şi nu se putea trăi, având puţine calorii"

Martorul W.:

"Foamea era o problemă cumplită şi cei mai mulţi au murit din cauza foamei (...) eram bucuroşi când eram scoşi afară, pentru că puteam să mâncăm ceva, un fir de iarbă, un arpagic (...) puteau trece săptămâni întregi în care nu mâncam carne (...) nu am mâncat niciodată la micul dejun brânză sau unt (...) au fost perioade când am mâncat 24 de deţinuţi dintr-o pâine de 2 kg (...)"

Martorul FFFFFFFF.:

"Din punct de vedere al regimului alimentar, acesta a fost unul de exterminare şi numai Dumnezeu ne-a scăpat cu zile (...) hrana era puţină şi de proastă calitate (...) la prânz primeam o ciorbă, care era o zeamă cu legume prost conservate sau arpacaş, mai erau nişte bucăţi subţiri de burtă, câteodată mai primeam slănină râncedă care ne provoca stări de vomă şi tulburări digestive (...) din această cauză toţi deţinuţii s-au îmbolnăvit de dizenterie (...) ne aduceam unii pe alţii în colonie pe cozi de lopeţi iar în colonie dacă nu aveam temperatură eram bătuţi (...) de foame am mâncat în repetate rânduri rădăcini de stuf, iarba care mi se părea mai grasă, păpădie şi vârfurile de la porumb iar când eram prinşi, eram bătuţi pe loc. "

Martorul GGGGGGGG.:

"Cât am stat 6 luni la Periprava, nu am văzut niciodată carne în mâncare (...) de foame mâncam rădăcini de stuf iar odată am mâncat o iarbă care semăna cu pătrunjelul (...) odată, de foame, am mâncat ouă de şopârlă şi de şarpe"

Martorul K.:

"La Periprava mâncarea era mizerabilă şi de cele mai multe ori era o zeamă în care pluteau jumări grase, iar acele jumări, combinate cu apa din Dunăre în care colcăiau tot felul de mizerii, duceau la boli grave, cea mai frecventă dintre ele fiind dizenteria (...) unii deţinuţi, de foame mâncau rădăcini de stuf şi frunze de păpădie, unii mâncau chiar şi şerpi (...) unul dintre comandanţii de brigadă mânca pe ascuns întrucât îi era ruşine să mănânce în prezenţa noastră"

Martorul HH.:

"Mâncarea era puţină şi slabă la Periprava, nu avea nimic în ea, dacă erau 20 - 30 boabe de fasole într-o porţie de mâncare. Eram subnutriţi deţinuţii de acolo, eram numai osul şi pielea (...) la prânz era o mâncare, varză sau altceva, era foarte slabă, în sensul că nu avea ulei şi din când în când se puneau oase."

Martorul UU.:

"la izolare, mâncarea era o dată la trei zile, regimul era unul criminal, mâncarea nu era suficientă, pentru că nu erau nici măcar 1500 calorii pe zi (...) la secţia de inapţi, s-a aplicat un regim de înfometare mai puternic decât cel de la închisori (...) colegi de-ai mei care au fost în această secţie de inapţi, au văzut oameni murind de foame;

Martorul TTT.:

"Alimentaţia era foarte săracă la Periprava, era o problemă pentru deţinuţi, întrucât cu toţii eram slabi, distrofici şi ne-ar fi trebuit mâncare consistentă" (dosar instanţă);

Martorul BBB.:

"Mâncarea era foarte proastă în sensul că primeam 200 de grame de mămăligă pe zi şi 200 - 250 grame de pâine şi două ciorbe chioare iar seara, după ce veneam de la câmp, mâncarea consta într-o cafea neagră (...) erau foarte mulţi deţinuţi distrofici, bolnavi şi slăbiţi (...) decesele surveneau ca urmare a faptului că deţinuţii erau slăbiţi şi munciţi."

Martorul UUU.:

"Era sărbătoare când primeam fasole iar carne nu era aproape deloc, mai erau urme de carne (...) erau deţinuţi care se îmbolnăveau, mai ales dintre cei vârstnici (...) eu am fost mai rezistent, deşi ajunsesem la 47 de kg."

Martorul LLL.:

"Primeam ca hrană o bucată de mămăligă, o bucată de pâine şi nişte zeamă (...) carne nu era în alimentaţie (...) eu am mâncat porumb de pe câmp şi am fost bătut pentru asta."

Martorul QQQ.:

"Hrana era destul de proastă, nu avea calorii (...) foamea era în general, o problemă"

Partea civilă B.; "La Periprava alimentaţia se compunea din cartofi, arpacaş, varză şi carne de cal atunci când se aducea de la Letea (...) carnea de porc şi vită era pentru securitate şi pază (...) deţinuţii îşi mai puneau stuf uscat în mâncare ca să fie mai consistentă (...) am mâncat şi eu porumb crud din cel pe care l-am recoltat (...) deţinuţii care erau prinşi la poartă cu porumb erau foarte rău bătuţi" (dosar instanţă);

Persoana vătămată AAAAAAAA.:

"La lagărul de la Grind a existat un regim de exterminare (...) regimul alimentar pentru cei care erau scoşi la muncă era de 1200 - 1300 calorii iar pentru cei care erau bolnavi şi inapţi era de 800 - 900 calorii (...) deţinuţii, de foame, mâncau iarbă de pe câmp iar cei care erau prinşi mâncând boabe de porumb erau bătuţi"

Partea civilă G.:

"Dimineaţa mâncam 250 de grame pâine, primeam şi carne dintr-un cal pe care îl vedeam tot timpul jupuit şi agăţat de bac (...) şi ciorile mâncau din calul respectiv (...) seara mâncam din pâinea pe care o mai aveam de la masa de dimineaţă (dosar instanţă);

Partea civilă H.:

"Mâncarea era foarte proastă şi din cauza faptului că ne era foame, mai mâncam porumb crud dar şi muguri de stuf iar unii dintre noi am mâncat chiar şerpi de apă (...) hrana era în general proastă, o zeamă de arpacaş, iar atunci când erau câteva boabe de fasole în mâncare, era lucru rar (...) dimineaţa se dădea o apă colorată care era asimilată cafelei (dosar instanţă);

Înfometarea deţinuţilor la Periprava este redată şi în articolul "Periprava, o succesiune de morţi paralele" (autor UUUUUUUUU.), realizat în urma unor interviuri şi altor activităţi de documentare. Se reţine în acest articol, declaraţia oferită de actorul VVVVVVVVV., încarcerat şi el la Periprava:

"Foamea era îngrozitoare. Mâncai cel mai bine când visai". Un alt supravieţuitor, WWWWWWWWW., a relatat pentru presă:

"Ne dădeau numai ciorbă de murături. Turtoiul era foarte prost, amărât, aproape nu avea miez, numai două coji (...) Pâinea câteodată ţi-o dădea, câteodată nu (...) Câteodată, când te duceai la muncă, spuneau că pâinea e-n restanţă şi o să ne-o dea mai târziu, dar nu ne-o mai dădeau niciodată". Un localnic din sat, moş XXXXXXXXX., a relatat pentru presă:

"Când treceam noi cu bărcile de la pescuit, vedeam, ne era milă, tata, răposatul spunea: hai, mă, să le dăm câte o bucată de pâine, să mănânce şi ei, le aruncam, aşa repede şi plecam, ca să nu ne vadă nimenea, că era jale, domnule, nu te puteai apropia de ei. "Martorul W., preşedintele YYYYYYYYY., în cadrul aceluiaşi interviu, a relatat:

"Iarna, când găseam în stare de amorţire şerpi de apă, îi mâncam cruzi de foame ce ne era. Am şi acuma pielea unuia dintre ei." În fine, articolul reţine ca o dovadă de cinism şi nepăsare, o adresă venită de la MAI către conducerea lagărului, prin care se arăta că Academia Română atrăgea atenţia MAI, că, deţinuţii care muncesc la recoltarea stufului, "culeg ouăle, puii şi distrug cuiburile de păsări şi mamifere de pe terenul de lucru (...). Deţinuţilor li se va atrage atenţia că pentru distrugerea cuiburilor şi culesul ouălor vor fi foarte sever pedepsiţi".

S-a precizat că toate aceste mărturii, coroborate cu cauzele deceselor unora dintre deţinuţii decedaţi-distrofie, caşexie, tuberculoză, conduc la concluzia că în lagărul de la Periprava, a fost practicat un regim aspru de înfometare a deţinuţilor politici.

Tratamente inumane şi degradante. Pedepsirea deţinuţilor

S-a arătat că din probele administrate au rezultat numeroase cazuri de pedepse disciplinare aplicate de inculpat deţinuţilor politici încarceraţi în colonia de muncă, atât prin aprobarea de raport scris, dar mai ales fără raport, sub pretextul încălcării de către deţinuţi a regulamentelor şi normelor de disciplină, însă aceste abateri erau de cele mai multe ori reţinute în sarcina deţinuţilor, ca efect al interpretării abuzive a normelor existente, al încălcării acestor norme, pedepsele aplicate fiind ele însele, ilegale.

Pedepsele aplicate deţinuţilor erau în opinia Curţii, disproporţionate faţă de abaterile puse în sarcina deţinuţilor şi au fost de natură să cauzeze suferinţe fizice şi psihice acestora, să contribuie la alterarea stării de sănătate a deţinuţilor, pe fondul stării de slăbire generală a organismelor acestora, stare provocată de înfometare, expunere la frig, la umezeală, la lipsă de odihnă. Dintre pedepsele cele mai des uzitate în colonia de muncă se remarcă bătaia şi izolarea, cu lipsirea de hrană.

Bătaia, ca sancţiune zilnică aplicată în colonie, aşa cum a rezultat din probe atât la ordinul direct sau sub directa supraveghere şi observare din partea inculpatului, iar uneori, chiar şi de către inculpat însuşi, nu avea bază legală, nefiind prevăzută în regulamentele în vigoare la momentul respectiv.

Deşi nu avea bază legală, bătăile erau dictate în penitenciare şi colonii de muncă de la cel mai înalt nivel al statului. Audiaţi cu ocazia anchetei efectuate de Comisia Partidului Comunist Român, în anul 1968, potrivit documentelor identificate de IICCMER în arhive, persoane cu funcţii importante în statul comunist în perioada 1950-1964, au confirmat bătăile ilegale din centrele de detenţie.

DDD., ministru de interne în perioada 1950 - 1954, a arătat că a primit mai multe rapoarte a ilegalităţilor din centrele de detenţie. Acesta a arătat că, "era un sistem de a bate fără milă, în mod barbar (...), deţinuţii erau bătuţi în asemenea hal, încât pierdeau carnea de pe ei (...)".

"În legătură cu bătaia, când am început să analizez lucrurile, a rezultat că în trecut, pe timpul lui EEE. (ce a ocupat funcţia de ministru adjunct în MAI până în anul 1952, acesta a coordonat acţiunea violentă din închisori de la începutul anilor 1950 consacrată sub denumirea de Fenomenul Piteşti), apăruse o indicaţie să fie bătuţi deţinuţii. Dar aceste bătăi erau barbare, banditisme".

Alţi funcţionari ai statului care au dat declaraţii în cadrul anchetei din anul 1968 au fost locotenent-colonelul de securitate FFF., fost prim locţiitor al şefului Direcţiei Penitenciare şi ZZZZZZZZZ., şef al Serviciului Inspecţii, acesta din urmă arătând că, în anul 1958, "din ordinul lui AAAAAAAAAA., s-a introdus bătaia în mod oficial a deţinuţilor de către condamnaţi (...), devotamentul cadrelor era apreciat de conducerea ministerului, după modul în care ştiau să bată." (Ancheta PCR din anul 1968, privind abuzurile Securităţii).

Abaterile comise de inculpat şi colegii săi, cadre militare la Periprava au fost descoperite de Serviciul de cadre al DGPCM şi Grupa D din Direcţia Regională MAI Bacău, care, au efectuat o serie de investigaţii iar din nota raport întocmită la 31 martie 1958, rezultă concluziile investigaţiilor şi propuneri de pedepsire a celor vinovaţi. Acuzaţiile aduse inculpatului au fost recunoscute de acesta în declaraţiile date la Serviciul de cadre al DGPCM. S-a reţinut în acest raport că "deţinuţii care încălcau interdicţiile fixate de comandant, mâncând de pe câmp porumbul crud erau pedepsiţi de un tribunal, în cadrul unui spectacol în toate detaliile şi urmat de bătaie. Obişnuia să sară cu calul peste trupurile deţinuţilor" (Nota raport din 31 martie 1958, AANP, Fond, cadre, dosar personal F-1195 şi U.-Lexiconul negru, unelte ale represiunii comuniste).

Fostul deţinut, V., condamnat în anul 1956 la 4 ani şi 6 luni închisoare pentru trecere frauduloasă a frontierei, îşi aminteşte bătăile încasate de deţinuţi, pentru că, din cauza foametei, mâncau porumb crud de pe câmp.

"A intervenit căpitanul A.. Pe cei prinşi, i-a luat chiar el în primire, cu câţiva gardieni speciali, anonimi, aplicând un stil de bătaie după o metodă de-a lui. Iată cum: în colonie, în faţa unei barăci, a înşirat pe cei care urmau să fie pedepsiţi. Deţinuţilor li se acopereau ochii cu nişte ochelari orbi, având drept lentile două cercuri de tablă neagră, cum se proceda la securitate, ca să nu se vadă aceia care judecă şi bat. Aşa orb, deţinutul era introdus în baracă, în faţa unui tribunal improvizat. În interiorul barăcii, era o instanţă în toată regula, a cărei şefie principală o deţinea căpitanul A., pentru că el era mereu în fruntea unor astfel de acţiuni. Toţi ceilalţi membri nu erau decât nişte subalterni, cu rangul de subofiţeri (...). Au fost bătuţi vreo 30 - 40 de deţinuţi. După ce s-a terminat această bravură îndeplinită de căpitanul A., l-am văzut şi eu pe căpitan cum a ieşit de obosit, transpirat, din baraca unde a înfiinţat instanţa". (V., Secvenţe din fostele închisori politice, Bucureşti, Humanitas, 2003).

S-a arătat că, din mărturiile depuse în număr copleşitor, în această cauză, de foştii deţinuţi politici, supravieţuitori ai regimului, a rezultat faptul că, bătaia era utilizată în mod frecvent, zilnic, în colonia de muncă, atât la ordinul inculpatului iar uneori cu participarea directă a acestuia, pentru a-i pedepsi şi reeduca pe deţinuţi, pentru cele mai mici abateri iar uneori pentru abateri inexistente, în mod abuziv, ilegal şi discreţionar.

Curtea, a apreciat ca fiind relevante din acest punct de vedere câteva pasaje din declaraţiile martorilor audiaţi în cauză:

Martorul JJJ.:

"cei care mâncau porumb de pe câmp, erau raportaţi la comandant şi sancţionaţi cu bătaia la tălpi. Pedepsele erau dispuse de A., executate de gardieni. A. asista la aplicarea lor, în calitate de comandant."

Martorul LLL.:

"Am fost sancţionat cu bătaia şi izolarea deoarece am fost prins că am mâncat porumb crud. Întreg grupul meu de 21 de deţinuţi politici, toţi am fost bătuţi cu ranga de metal la picioare, de caralii sau ofiţeri, eram legaţi la ochi să nu vedem cine ne bate (...). Din câte cunosc toate sancţiunile erau dispuse de comandant. Nu ştiu cine era comandant dar în prima zi l-am cunoscut pe căpitan despre care am aflat ulterior că se numeşte A.".

Martorul UU.:

"Dacă nu ne îndeplineam norma seara la întoarcere eram bătuţi sau eram băgaţi la carceră. Cei care replicau la jigniri erau bătuţi, închişi la carceră, fiind astfel obligaţi să suportăm orice".

Martorul MM.:

"Dacă nu executam norma eram pedepsiţi cu bătaia şi nu ni se dădea mâncare. Din cauza bătăilor primite, a foamei indurate, un inginer de la Cluj, NN., a decedat. (...). Pedepsele cu bătaia erau aplicate de miliţieni, director şi ne erau aplicate indiferent dacă eram vinovaţi ori nu. Şi eu personal am fost bătut de două ori, pe motiv că nu am finalizat lucrările la timp (...) L-am cunoscut personal pe comandantul A., atunci când venea la barăci în control. Pot spune despre acesta că este cel mai mare criminal de pe faţa pământului, fără pic de omenie, bun simţ sau milă faţă de oameni. Personal, am fost lovit de două sau trei ori de A., cu pumnii, cu picioarele, m-a călcat. Ne înjura, spunându-ne bandiţi" .

Martorul FF.:

"În cazul în care nu executam norma eram bătuţi. Gardienii ne băteau, tot ei dând şi dispoziţii în acest sens" .

Martorul HH.:

"Deţinuţilor li se aplicau sancţiuni frecvent-lipsa de hrană şi bătaia, pe motiv că nu şi-au îndeplinit norma." .

Martorul DD.:

"O singură dată am fost lovit de un plutonier, care m-a lovit cu piciorul în stomac şi în piept, iar în urma acestor lovituri, am stat 3 zile la infirmerie. Am fost lovit pentru că nu am răspuns la apel şi nu am stat în poziţie de drepţi. (...) Sancţiunile primite de cei care nu-şi îndeplineau norma de muncă şi aveau abateri erau bătaia, punerea în lanţuri, izolarea, lipsa hranei".

Martorul SS.:

"Cea mai cruntă bătaie a fost în luna august 1959, când de faţă a fost şi comandantul coloniei de muncă, deţinuţii spunând că este A., care, la sfârşitul zilei de muncă ne-a spus că ar şti că mâncăm porumbul crud. Deţinuţii i-au spus că mănâncă de foame iar comandantul ne-a spus că nu vom păţi nimic, însă fiecare să recunoască câţi porumbi a mâncat. Fiecare a declarat ce a mâncat şi toţi cei care au recunoscut că au mâncat porumb au mâncat bătaie cu ranga la tălpi, pentru fiecare porumb, o lovitură. Îmi amintesc că cea mai cruntă bătaie a primit-o un deţinut politic pe nume TT., care a recunoscut că a mâncat 14 porumbi, însă, după 11 lovituri a leşinat. Comandantul a fost de faţă în timp ce gardienii aplicau sancţiunile cu bătaia, cuantumul sancţiunilor fiind cel stabilit de comandant. A doua zi aceştia nu au putut fi scoşi la muncă deoarece aveau picioarele umflate datorită loviturilor aplicate.".

Martorul GG.:

"Cu ochii mei am văzut când unul dintre deţinuţii politici, la întrebarea lui A. ce meserie a avut, i-a răspuns acestuia că este rabin, iar acesta din urmă l-a înjurat şi l-a lovit. Pe un alt deţinut politic l-a întrebat de asemenea, ce funcţie a avut anterior arestării şi de asemenea, l-a lovit şi l-a înjurat (...) În cele două zile când am muncit la construirea digului, am văzut cum gardienii îi loveau pe deţinuţii politici cu bâta.".

Martorul JJ.:

"Încă de la început eram loviţi, pentru a băga spaima în noi (...) A fost un deţinut care nu a vrut să smulgă iarba cu dinţii, iar după ce a fost reţinut la poartă, când s-a întors în baracă, s-a dezbrăcat şi ne-a arătat cum a fost bătut cu sârma de oţel de cadrele militare"

Martorul OOO.:

"mi-au fost aplicate sancţiuni pe timpul detenţiei, în general pentru că încercam să aducem în dormitoare porumb ce urma să fie semănat ori cartofi de la bucătărie. Sancţiunile erau bătăi primite de la gardieni, care ne loveau cu bâte. Din câte cunosc, sancţiunile erau dispuse de comandant şi erau puse în aplicare de către gardieni. De asemenea, primeam sancţiuni pentru neexecutarea normei de muncă, sancţiunile fiind aplicate la întoarcerea în colonie de către gardieni"

Martorul PPP.:

"De la alţi deţinuţi politici am aflat că comandantul A. obişnuia să îi supună la rele tratamente inumane, inclusiv situaţii în care comandantul sărea cu calul peste deţinuţi.".

Martorul QQ.:

"Sancţiunile constau în bătaie pe care o aplicau gardienii, fiind dispuse de comandantul coloniei. Eu am primit o asemenea pedeapsă o singură dată, pentru că am tăiat câţiva porumbi cu ocazia prăşitului, iar pedeapsa a constat în aplicarea a două lovituri la palmă de către un gardian, la ordinul direct al comandantului A.. Cunosc că şi alţi deţinuţi din Periprava au primit sancţiuni cu bătaia pentru neîndeplinirea normei de muncă şi din câte ştiu, pedepsele erau dispuse de comandantul unităţii, A.".

Martorul RRR.:

"În cadrul muncilor zilnice eram bătuţi iar cei care nu-şi făceau norma de muncă erau bătuţi cu curele sau cu funia."

Partea civilă B.:

"Am primit mai multe bătăi de la personalul penitenciarului. (...) În locul unde ne aflam a venit şi locotenentul major A., responsabil cu reeducarea la BB. Ceilalţi deţinuţi au început să strige: " fugiţi că vine A. cu parul (...) eu nu am apucat să fug şi acesta m-a lovit cu o bâtă, peste mână şi umăr, rupându-mi clavicula. Locotenentul major A. era cel care aplica sancţiunile cu bătaia deţinuţilor politici, aplica personal loviturile deţinuţilor, uneori crea o zonă cu sergenţi din penitenciar, înarmaţi cu bâte, el stătea în mijloc şi bătea câte un deţinut, acesta neavând unde să fugă, iar în cazul în care încerca să scape era lovit de cordonul de sergenţi format în jurul lui. Tot A. era cel care aplica sancţiunile pentru nerespectarea normei de muncă (...) Norma de stuf era de 16 legături, în caz contrar eram bătuţi de subalternii comandantului A., care cunoştea despre tratamentul la care erau supuşi, acesta fiind cel care dădea ordinele".

Martorul SSS.:

"Am auzit de la deţinuţi că A., comandantul coloniei, îi bătea, cunosc cazul unui deţinut BBBBBBBBBB. care a fost bătut personal de A. (...) Dacă nu îndeplineam norma de muncă la dig, se primeau sancţiuni cu bătaia şi ni se diminua raţia de mâncare".

Martorul BBB.:

"Primeam bătăi zilnice dacă nu făceam norma de muncă. Cine rămânea în urmă la prăşit primea bătaie".

Martorul TTT.:

"Pentru că nu am vrut să ies la muncă pentru că m-am deranjat la burtă, am fost oprit şi culcat în incinta coloniei, bătut şi au asmuţit câinele pe mine".

Martorul LL.:

"Regimul de pe bac era impus de A. Auzisem de A. ca fiind o persoană foarte dură, în sensul că, pentru cel mai mic motiv recurgea la bătaie, pedeapsa cea mai grea era izolarea".

Martorul UUU.:

"Am fost bătut de mai multe ori pentru neîndeplinirea normei de muncă, la fel fiind pedepsiţi şi ceilalţi deţinuţi. Pedepsele era aplicate de gardieni".

Martorul WWW.:

"Îmi aduc aminte un episod la începutul anului 1960, când, refuzând să ies la muncă, am fost scos în curtea coloniei, împreună cu alţi deţinuţi, ocazie cu care a venit comandantul secţiei, pe care noi îl cunoşteam drept A. şi ne-a întrebat pe fiecare care este motivul pentru care nu am ieşit la muncă şi indiferent de răspunsul pe care îl dădeam, acesta ne-a aplicat câte o lovitură cu dosul palmei în zona carotidei...cei mai mulţi dintre noi cădeam (...). Comandantul asista la percheziţiile efectuate de gardieni iar dacă se găsea la vreunul dintre noi boabe de porumb sau orice altceva ce se putea mânca, eram bătuţi de către caralii şi uneori şi de către comandant".

Martorul W., relatând despre întâmplarea când au fost surprinşi cu arpagic în buzunare, asupra lor, pentru a-l duce deţinuţilor bătrâni, a arătat că, la locul unde erau pedepsiţi, a apărut A. şi l-a lovit pe cel care nu a reuşit să mănânce tot arpagicul cu pumnul în tâmplă, astfel încât, omul s-a prăbuşit iar apoi l-a lovit cu cizma numai în cap".

Martorul AAAA.:

"Cei apţi erau bătuţi pentru orice fleac de către gardieni. Sancţiunile erau dispuse de către CCCCCCCCCC., în calitate de comandant cu spatele, respectiv cu paza. Câteodată se băga şi A. care, venind, mai lovea cu cravaşa câte un deţinut. A. era comandantul lagărului la acea dată. A. era un om crud, încercam să îl evit. L-am văzut de mai multe ori cum lovea deţinuţii cu palmele, pumnii, picioarele, cravaşa, bâtele, era foarte crud (...) dacă depuneam plângere la comandant cu privire la purtarea abuzivă a gardienilor, eram lovit de către comandant."

YYY.:

"Dacă nu făceam norma la stuf, eram chemaţi sus de şefi şi bătuţi, câte 4 - 5 deţinuţi în fiecare dimineaţă (...).Cei care erau bătuţi erau aruncaţi pe scară.".

Martorul LLL.:

"Cei care nu-şi îndeplineau norma de muncă erau opriţi la poartă şi bătuţi sau trimişi la izolare".

Martorul UUU.:

"dacă un singur fir de porumb tăiai din greşeală, erai omorât în bătaie pentru că distrugi economia naţională. Eram loviţi de paznici cu bâtele şi cu cizmele pentru neîndeplinirea normei. Eram bătuţi pentru aproape orice, cu o brutalitate nemaivăzută.".

Martorul BBB.:

"Plutonierii, fruntaşii, cei care ne însoţeau, dacă se întâmpla să ne găsească cu porumb crud, de pe câmp, în buzunare, aceştia ne băteau, în sensul că ne trăgeau cu piciorul în fund. Mai eram bătuţi şi pentru că eram surprinşi băgând în sobă beţe d floarea soarelui (...). Ofiţerii aplicau aceste corecţii fizice şi în prezenţa inculpatului, iar acesta accepta ca ei să dea în deţinuţi."

Martorul TTT.:

"Dacă nu reuşeam să facem norma de muncă eram bătuţi de ostaşii în termen, care erau liberaţi. Îmi amintesc un episod în care eu şi colegul meu am fost bătuţi şi întrucât gardianul care a fost de faţă a fost nemulţumit de modul în care am fost bătuţi de ostaşi, a luat el personal o cravaşă şi l-a bătut pe colegul meu" .

Martorul W.:

"Am asistat personal când colegi de-ai mei au fost bătuţi chiar de către inculpat (...) Inculpatul avea satisfacţie deosebită de a lovi, citindu-i-se în ochi bucuria atunci când făcea acest lucru (...). Atunci când nu făceam norma de muncă, brigadierul care se ocupa de noi, lăsa la poartă o listă cu cei care nu şi-au făcut norma pentru a fi bătuţi. Eram bătuţi cu bâtele, cu pumnii şi cu palmele, astfel încât, nu ne mai puteam deplasa până la barăci. (...) Bătăile şi pedepsele erau frecvente, poate chiar şi zilnice, pentru a menţine un regim de frică şi de teroare." (vol. IV, dosar instanţă).

FFFFFFFF.:

"gardienii, de câte ori ne prindeau prin curte, fără niciun motiv, ne înjurau şi ne loveau. Şi eu am fost lovit de gardieni şi de soldaţi în termen. (...) Majoritatea deţinuţilor erau loviţi pentru că nu-şi făceau norma de muncă (...) Cunosc cazuri de deţinuţi care au fost loviţi pentru că au încercat să consume din porumbul pe care-l recoltau de pe câmp".

Martorul K.:

"Am avut ocazia să văd cum inculpatul îi lovea pe toţi cei care nimereau în apropierea pumnilor lui şi îi lovea pe deţinuţi pentru motive minore. Era un om fără niciun pic de umanitate. (...) Deţinuţii care nu-şi făceau norma de muncă erau bătuţi chiar la faţa locului cu pumnii, cu picioarele, cu bâtele iar unele din aceste bătăi aveau loc la poarta lagărului unde se amenajase un fel de tribunal şi unde deţinuţii erau judecaţi şi apoi, loviţi. Inculpatul era prezent în camera de gardă unde se întâmplau acestea şi ştia ce fac subalternii săi.

Partea civilă G.:

"Într-o zi, inculpatul ne-a ţinut un discurs, ne-a spus că nu am scăpat de muncă nici aici, atunci eu am ridicat mâna şi i-am spus că nu pot munci din cauza problemelor mele. Atunci, un subaltern care se afla lângă el s-a repezit asupra mea şi mi-a aplicat câţiva pumni iar inculpatul a părut satisfăcut. (...) Am fost lovit de gardieni pentru că nu puteam merge mai repede din cauza picioarelor umflate (...) Pedeapsa care se aplica atunci când nu-ţi făceai norma era bătaia(...) Bătăile se aplicau în felul următor: deţinutul era aşezat jos, i se punea un cearşaf umed pe fund, era ţinut de doi gardieni iar altul îl lovea cu un cauciuc. Dădea cu forţă şi fără milă. La început se aplicau câte 5 lovituri, apoi, dacă deţinutul se obişnuia cu ele, numărul lor era mărit. S-a ajuns şi până la 7 lovituri, în cazul meu. Ne deplasam foarte greu după aceste lovituri. Eram foarte mulţi deţinuţi în situaţia de a nu-şi face norma. Eram încolonaţi pentru bătaie şi eu, ca să scap mai repede, eram primul la bătaie.".

Partea civilă B.:

"Cine nu-şi putea realiza norma era aşteptat seara în poartă de către inculpat şi bătut cu parul, pe orice parte a corpului. În afară de inculpat şi subalternii acestuia ne loveau. Şi eu am fost bătut de către inculpat. (...) Deţinuţii care luau porumb crud erau aşteptaţi la poartă şi erau rău bătuţi. Eu personal am văzut când inculpaţii îi lovea pe deţinuţii care aveau porumb la ei (...). Din cauza inculpatului am avut umărul rupt toată viaţa. Am fost lovit de către inculpat, peste umăr, cu un par. (...) La celelalte brigăzi erau oameni mai în vârstă şi aceştia erau bătuţi în fiecare seară. Bătăile erau destul de intense, în sensul că eram loviţi, fie cu bastonul, fie cu ciomagul şi nu aş dori nici la duşmanii mei să treacă prin ce am trecut eu acolo".

Partea civilă C.:

"Inculpatul ne-a făcut spioni şi bandiţi anglo-americani (...) ne-a scos din coloană pe mine şi pe cei 4 - 5 inşi pe care i-a observat că râd, ne-a dus într-o clădire administrativă, ne-a pus ochelari la ochi iar acolo s-a constituit un tribunal ad-hoc care a decis ce pedepse să primim fiecare. Acel tribunal decidea pe bază de vot iar inculpatul era în final cel care stabilea sancţiunea. Mie personal, mi-a dat 25 de lovituri. Pentru aplicarea loviturilor era pusă o uşă jos şi eram aşezaţi cu partea dorsală în sus, iar cadrele MAI, cu bâte sau bastoane de cauciuc, executau câte 25 de lovituri. Dacă ne pierdeam cunoştinţa eram udaţi cu apă şi loviturile continuau până la capăt. Apoi am fost băgaţi la carceră unde nu am avut nici mâncare nici tratament. Inculpatul, nu m-a lovit niciodată, dar alte persoane mă loveau din dispoziţia sa, în sensul că, după ce număra voturile şi constata că sunt pentru a fi lovit, decidea să fiu lovit".

Astfel, s-a reţinut că toate probele mai sus enumerate demonstrează, în mod neechivoc, faptul că, bătăile din colonie erau aplicate fie la ordinul, fie cu acordul inculpatului, acesta de multe ori, fiind prezent la locul unde se administrau aceste bătăi. Chiar dacă inculpatul nu era comandant al coloniei, în anii 1958 - 1959, el era cel care se implica în pedepsirea deţinuţilor, el era cel care era cunoscut de deţinuţi ca fiind şef în colonie, comportându-se ca atare şi având puteri de facto în acest sens.

Pedepsele cu izolarea.

Aceste pedepse aveau bază legală, fiind prevăzute de art. 69 - 76 din Regulamentul referitor la primirea, deţinerea, regimul şi supravegherea în lagăre şi colonii. Pentru încălcarea regimului şi ordinii interioare din colonie sau pentru neîndeplinirea ordinelor şi dispoziţiilor, comandantul avea dreptul de a aplica deţinuţilor pedepse ca mustrarea, retragerea dreptului de a primi sau trimite scrisori, de a primi pachete şi a dreptului la vorbitor până la 2 luni, izolarea până la 10 zile fără scoaterea la lucru, izolarea până la 10 zile, cu scoaterea la lucru, pedeapsa cu carcera până la 7 zile, izolarea într-un izolator comun pe termen până la 3 luni cu scoaterea la lucru, izolarea într-un izolator sever pe termen de până la o lună fără scoaterea la lucru sau pedeapsa cu carcera până la 10 zile. Toate aceste termene de pedeapsă puteau fi mărite, în funcţie de abatere cu un număr cuprins între 20 de zile şi 6 luni.

Ancheta efectuată de Comisia PCR, a scos la iveală faptul că la Formaţiunea Periprava exista tendinţa abuzivă de pedepsire a deţinuţilor cu maximul de pedeapsă fără a se ţine cont de gravitatea faptelor.

Din fişele matricole ale deţinuţilor politici dar şi din mărturiile acestora rezultă faptul că, au existat numeroase astfel de pedepse aplicate, sub comanda sa, la Colonia de muncă Periprava, sub pretextul unor abateri de la regulament, însă foarte important de reţinut este faptul că, acele pretinse abateri erau reţinute a fi fost comise prin efectul aplicării sau interpretării abuzive a normelor în vigoare.

S-a apreciat că observarea motivelor care au determinat aplicarea acestor sancţiuni este de natură să conducă la concluzia că, sancţiunile erau de o severitate extremă, erau disproporţionate în mod evident faţă de pretinsele abateri, reale sau mai puţin reale şi au fost de natură ca împreună cu celelalte acte inumane şi degradante - bătaia, înfometarea, lipsa îngrijirilor medicale- să conducă la lichidarea fizică şi psihică a deţinuţilor.

Cea mai frecventă sancţiune aplicată, aşa cum a fost descrisă de martori, supravieţuitori ai regimului de detenţie a fost izolarea celulară, cu mâncare numai o dată la trei zile, în celelalte două zile dându-se deţinuţilor numai apă caldă şi sare, cu posibilitatea de odihnă, de şedere numai pe podeaua de ciment a celulei.

Cu titlu de exemplu, din dosarele de penitenciar ale unora dintre foştii deţinuţi politici, rezultă pedepsele disciplinare aplicate acestora şi motivele aplicării, însă motivele sunt vag formulate, precum: UUUUUUU., pedepsit cu 3 zile izolare, pentru nerespectarea programului de cameră - a fost găsit dormind; W., pedepsit la Periprava cu 10 zile izolare pentru "comportare rea" FF., pedepsit la Periprava cu 15 zile izolare, pentru atitudine necuviincioasă faţă de cadre şi exemplele pot continua.

S-a arătat că mărturiile foştilor deţinuţi politici sunt edificatoare în acest sens, fiind redate după cum urmează:

Martorul UU.:

"Cei care replicau la jigniri erau închişi în carceră, (...) dacă încercam să corespondăm între noi, deţinuţii, eram sancţionaţi cu izolarea. În perioada de izolare, nu ne dădeau mâncare, decât apă iar a treia zi, ne dădeau masa obişnuită, iar această situaţie se repeta în funcţie de câte zile de izolare primeam. Au existat cazuri în care izolarea a durat şi o lună de zile."

Martorul MM.:

"Menţionez că am fost ţinut de mai multe ori la carceră, legat la mâini şi la picioare cu lanţuri, fără hrană, 24 de ore. Aceste sancţiuni cu carcera mi-au fost aplicate de către comandant. Comandantul, numitul A. aproba aceste măsuri.".

Martorul PP.:

"Eu personal am fost la izolare pe o durată de 3 zile, întrucât am întârziat puţin când trebuia să ieşim la muncă. În astea 3 zile am primit doar puţină apă călduţă cu sare, neprimind niciun fel de hrană.".

Martorul DD.:

"Eu personal nu am fost dus la carceră şi nici pus în lanţuri, însă, dintre deţinuţii politici în vârstă, unii au primit astfel de pedepse (...). sancţiunile primite de cei care nu îşi îndeplineau norma de muncă şi aveau abateri, erau bătaia, punerea în lanţuri, izolarea, unde primeau mâncare o dată pe zi şi apă cu sare".

Martorul GG.:

"În afară de bătaie, printre pedepse mai erau izolarea şi diminuarea raţiei de mâncare, mâncam doar la 3 zile, existau zile în care primeam doar apă cu sare. Chiar comandantul dispunea acest tratament".

Martorul QQ.:

"Şi eu am fost trimis o dată la izolare 3 zile pentru motivul că am tăiat trei porumbi (...). Toţi deţinuţii eram supuşi unor măsuri represive, inumane şi de o cruzime şi o ferocitate extremă, constând în special, în izolare, unde primeam drept hrană doar un turtoi de mămăligă".

Martorul XX.:

"Persoanele sancţionate erau trimise la izolare, cu regim de alimentaţie la 3 zile. Sancţiunile se datorau neîndeplinirii normei. QQQ. a primit sancţiunea izolării dar şi adventiştii care nu ieşeau sâmbăta la muncă, pentru că nu le permitea religia (...) Mai am cunoştinţă despre unii deţinuţi, care, la o percheziţie, au fost prinşi cu fiţuici, de pe care învăţau limbi străine. Au fost pedepsiţi cu izolarea din dispoziţia lui A."

Martorul RRR.:

"Sancţiunile constau în introducerea deţinuţilor la carceră pe o perioadă cuprinsă între 3 - 15 nopţi. Noaptea se stătea la carceră iar ziua se mergea la muncă, sancţiunile erau dispuse de comandantul coloniei care se numea A.".

Partea civilă B.:

"Deoarece nu mi-am îndeplinit norma de muncă în agricultură, am primit drept sancţiune să port timp de 21 de zile lanţuri grele de 3 kg la picioare şi în această perioadă trebuia să car apă pentru a umple butoaiele folosite pentru a se spăla deţinuţii seara".

Martorul BBB.:

"Într-una dintre zile a trecut pe lângă grupul meu A. împreună cu alte persoane şi întrucât nu m-am ridicat imediat să îl salut, acesta m-a sancţionat cu 7 zile de izolare, cu lanţuri la picioare, cu mâncare la 3 zile, două zile primeam numai apă şi sare iar a treia zi mâncare dar redusă la jumătate".

Martorul XXX.:

"Ne era interzisă comunicarea cu deţinuţii din alte camere, dacă încălcam interdicţia eram sancţionaţi cu izolarea. Am făcut 5 zile de izolare, pentru că am jucat un joc cu pietricele, în perioada cât am fost în penitenciar".

Martorul W.:

"Deşteptarea era la ora 5 dimineaţa, trebuia să faci imediat patul şi să nu te mai atingi de el până la ora 22, indiferent de programul zilei, trebuia să stai în picioare, pe pământ, pe beton. Niciodată nu aveai voie să stai în unghiul mort al vizorului, întrucât atrăgea o pedeapsă de minim 7 zile de izolare fără hrană".

Acelaşi martor, în declaraţia dată la instanţă, a arătat că a fost trimis la izolare, 7 zile, pentru că a fost găsit cu nişte coli A4 în cameră, pe care le obţinuse de la un medic, întrucât martorul lucra la un dicţionar. La izolare a primit hrană numai o dată la 3 zile. A fost pedepsit cu izolarea de trei ori, cât a stat la Periprava.

Martorul K.:

"Izolarea era o pedeapsă ce se aplica în lagăr şi timp de trei zile deţinuţii nu primeau hrană. Am fost şi eu la izolare şi am avut colegi care au suportat această pedeapsă (...). Trimiterea la izolare se făcea fie pentru că nu-şi făcea normele de muncă fie dacă i se părea gardianului că un deţinut este mai obraznic."

Martorul PP.:

"Am fost pedepsit o singură dată cu izolarea pentru că l-am înfăşurat pe un coleg al meu PPPPPPPP., cu o pătură, deoarece acestuia îi era frig. Am întârziat din această cauză la ieşire, adică am venit ultimul, gardianul m-a lovit în picior şi apoi m-a băgat într-o cameră cu lanţuri, unde era ancora, acolo era ger şi am stat două zile, fără să primesc mâncare, doar apă sărată.".

Martorul UU.:

"Existau mulţi deţinuţi care nu-şi făceau norma, aceştia erau bătuţi şi aceştia dar şi cei care protestau erau duşi la izolare timp de 7 zile, cu mâncare numai la 3 zile".

Partea vătămată AAAAAAAA. a arătat că, în colonie se aplica pedeapsa cu izolarea, cu hrană numai o dată la trei zile. Atât bătăile cât şi izolarea, dar şi tăierea hranei erau lăsate la liberul arbitru al paznicilor.

Martorul TTT.:

"Aveam pe bac şi cameră pentru izolare. Această izolare consta în şederea pe timp de 3 zile în acea cameră, fără mâncare şi fără odihnă pentru că nu aveai pat şi nici pătură, numai apă cu sare. Eu nu am fost niciodată la izolare, dar am auzit de la alţi deţinuţi.".

Martorul BBB.:

"Inculpatul s-a supărat că într-una din zile nu m-am ridicat în picioare de îndată ce l-am văzut, aşa cum au făcut şi ceilalţi deţinuţi, m-am ridicat mai lent şi atunci am primit pedeapsa cu izolarea timp de 7 zile, legat cu lanţuri la picioare. În timpul izolării primeam mâncare numai odată la trei zile".

Martorul LLL.:

"Pentru că am mâncat porumb, am fost dus atât eu cât şi alţi 22 de deţinuţi la izolare şi fiind mulţi, am făcut izolare în baracă, în sensul că au fost lăsate paturile goale, am fost lăsaţi doar pe suportul de fier al patului, fără saltele sau altceva. Cât am făcut această izolare, am mâncat o zeamă şi o bucată de mămăligă. Am mai făcut şi o altă izolare înainte, pe o perioadă de 7 zile, când am mâncat timp de 2 zile numai o bucată de 100 de grame de pâine şi o bucată de mămăligă iar a treia zi primeam numai o porţie de mâncare".

Partea civilă H.:

"Pedepsele care se aplicau erau bătaia şi izolarea la carceră şi acestea erau aplicate pentru orice încălcare de regulament sau pentru neîndeplinirea normelor".

Prin urmare, s-a apreciat că toate mărturiile mai sus redate, precum şi fişele matricole ale deţinuţilor demonstrează faptul că, pedeapsa cu izolarea, una destul de aspră, din punct de vedere al condiţiilor de şedere (fără pat), al alimentaţiei (numai o dată la trei zile) iar în anumite situaţii şi cu lanţuri la picioare, era folosită în mod frecvent pentru fapte care nu constituiau în toate cazurile abateri sau pentru chestiuni mărunte, ceea ce îi imprimă acestei sancţiuni un caracter nelegal şi abuziv, având ca unic scop distrugerea fizică şi psihică a deţinuţilor.

Munca extenuantă.

S-a precizat că o altă măsură care a condus la distrugerea fizică şi a stării de sănătate a deţinuţilor a fost munca extenuantă.

Aproape toţi cei audiaţi în cauză au arătat că normele erau imposibil de efectuat, lucrau de dimineaţă şi până seara, cu picioarele în apă (cei care lucrau la stuf), mergeau kilometri întregi pe jos atât până la locul de muncă dar şi de la locul de muncă înspre barăci, primeau bătaie şi alte pedepse dacă nu îşi făceau normele iar cei mai mulţi nu reuşeau să le facă.

Astfel, martorul LLL. a relatat despre faptul că deţinuţii munceau "zi lumină" şi străbăteau zilnic câte 10 km.

Martorul UU. a relatat despre faptul că, pe zi deţinuţii munceau 10 - 12 ore şi mergeau pe jos 5 - 6 km. Erau obligaţi să sape 3,5 m cubi de pământ pe zi, care trebuia încărcat în roabă şi urcat pe dig, 8 - 10 m înălţime. Când nu puteau săpa din cauza gerului erau scoşi la desecări. Cei mai mulţi nu reuşeau să-şi facă norma iar în perioada de 2 ani cât a stat acolo nu şi-a făcut norma decât de 4 ori. Pentru neîndeplinirea normei nu aveau dreptul să ia legătura cu familia, erau bătuţi şi pedepsiţi cu izolarea. Administraţia lagărului nu şi-a manifestat interesul pentru întărirea organismului deţinuţilor, pentru ca aceştia să reziste la muncile grele.

Martorul PP. a arătat că a lucrat la tăiat de stuf şi trebuia să taie 10 maldăre pe zi de stuf, ziua de muncă fiind de 10 ore. Dacă nu-şi făceau norma de muncă rămâneau la intrare unde erau bătuţi şi le era scăzută porţia de mâncare.

Martorul FF. a relatat că, a lucrat la tăiat de stuf, fiind cazat pe bac. Deţinuţii erau obligaţi să taie 8 maldăre de stuf pe zi iar cei care nu-şi făceau norma erau bătuţi.

JJ. a arătat că lucrau de dimineaţa de la ora 5 până seara la ora 18:00. PPP. a arătat că, cea mai grea perioadă de detenţie a fost aceea când a fost la cules de stuf, atunci au decedat foarte mulţi deţinuţi. A mai arătat că deplasarea la şi de la locul de muncă se făcea pe jos, pe o distanţă de 7 - 8 kilometri. Munca era foarte grea, la îndiguire trebuiau săpaţi 3 m cubi de pământ/zi, apoi pământul trebuia încărcat în roabă şi cărat. Deţinuţii care nu îşi făceau norma erau bătuţi de gardieni.

Martorul XX. a arătat că munceau la strâns cocenii iarna de pe câmp la temperaturi de - 15 grade, pe vânturi puternice iar deţinuţii erau îmbrăcaţi sumar. Parcurgeau un drum de 2 - 3 km. În agricultură rândurile erau lungi, de ordinul kilometrilor iar cei care rămâneau în urmă erau pedepsiţi seara. Şi duminica, când trebuiau să aibă zi liberă erau folosiţi la diferite corvoade, precum căratul chirpicilor de la distanţe de 7 - 8 km sau a lemnelor din pădurea Letea, pe aceeaşi distanţă. Drumul era anevoios şi întrucât trebuiau să traverseze şi anumite bălţi, de multe ori se întorceau cu hainele ude.

Martorul RRR. a arătat că, programul de muncă începea înainte de răsăritul soarelui şi se încheia la asfinţit. Se deplasau la locul de muncă pe distanţe de 5 - 10 km. Cei care nu-şi făcea norma erau bătuţi cu curele sau cu funia.

Partea civilă B. a arătat că, a muncit la dig, unde fiecare deţinut trebuia să care 1 m cub de pământ pentru înălţarea digului. Cei care îi păzeau le spuneau:

"trageţi tare, pleava societăţii, că vă trimit în plic acasă", acest lucru însemnând că familia deţinutului avea să fie înştiinţată de penitenciar că deţinutul a decedat. Pentru că nu şi-a îndeplinit norma de muncă a fost trimis 21 de zile la izolare. Normele de muncă fuseseră mărite intenţionat pentru a nu mai putea trimite şi primi pachete şi scrisori. A mai arătat că cel mai greu a fost la secţia bac unde lucrau la tăiat de stuf şi cei care cădeau în apă erau ţinuţi toată ziua la muncă, îngheţaţi şi aduşi seara în colonie. Norma de stuf era de 16 maldăre pe zi şi în caz de neîndeplinire erau bătuţi de subalternii comandantului A.

SSS. a arătat că au fost condiţii de muncă foarte grele, de exterminare, deţinuţii erau scoşi la muncă pe timp de iarnă, trebuiau să care chirpici de la o distanţă de 4 - 5 km. La îndiguire, trebuiau să care 6 m cubi de pământ pe zi, iar dacă nu îşi îndeplineau normele erau bătuţi şi pedepsiţi cu izolarea.

BBB. a arătat că munceau câte 16 ore în zilele de vară, a lucrat la desecări, la prăşit. Cine rămânea în urmă la prăşit era lovit. La desecări trebuiau să scoată câte 3 m cubi de pământ/zi. Cărau lemne cu spatele de la distanţe de 7 - 11 km.

Martorul LL. a arătat că a tăiat la stuf, erau treziţi la 5 dimineaţa şi apoi erau duşi pe jos la locul de recoltare. Făceau snopuri şi le cărau cu braţele câte 100 metri, norma de stuf fiind de 10 snopi legaţi şi transportaţi la locul de stivuire. Cei care nu-şi făceau norma erau bătuţi seara la palme iar a doua zi, cu palmele umflate trebuiau să facă normele din nou.

Martorul UUU. a arătat că erau treziţi la ora 5 şi se culcau după ora 22. Numai cei tineri şi cei obişnuiţi cu munca fizică puteau rezista. Condiţiile de muncă erau deosebit de grele, trebuiau să lucreze câte 12 ore în fiecare zi, la prăşit la porumb sau la sfeclă, aveau câte o suprafaţă de 3000 m.p. Munca era deosebit de grea, dacă un singur fir de porumb tăiai din greşeală, erai omorât în bătaie că distrugi economia naţională.

Martorul WWW. a arătat că, munceau zi lumină, inclusiv când ploua, ningea sau era crivăţ. De cele mai multe ori, îngheţau hainele pe ei pe timp de iarnă, în timp ce se întorceau în colonie.

Martorul W. a arătat că o singură dată a reuşit să îşi facă norma de muncă, la tăiatul stufului. A lucrat şi la îndiguit Balta Brăilei iar norma la pământ era de 3,2 m cubi, pământul trebuia săpat la 50 m de baza digului, apoi trebuia încărcat în roabă cu vârf, roaba trebuia dusă la dig, răsturnată şi în pas alergător deţinutul trebuia să se întoarcă la bază. Dacă roaba nu era cu vârf, erai bătut cu bâtele şi primeai o ploaie de înjurături. La stuf, norma era de 15 snopi, stuful trebuia tăiat şi transportat la malul Dunării. Acesta se putea tăia şi la 500 - 600 m de bază, astfel încât era transportat pe distanţe lungi. Norma nu putea fi realizată. Erau bătuţi cu lemne peste degetele îngheţate.

Martorul AAAA. a relatat despre faptul că, în timpul recoltatului la stuf, la Periprava au murit 84 de deţinuţi într-o lună. Ştie acest lucru din statisticile întocmite de dr. O., un deţinut politic care răspundea de infirmerie. Cei apţi de muncă munceau zi lumină, normele erau absurde, cei care nu-şi făceau norma de muncă primeau raţia de pâine înjumătăţită. Deţinuţii erau bătuţi şi băgaţi la carceră pentru că nu-şi făceau norma.

Martorul YYY. a arătat că stăteau în gheaţă, uzi iar dacă nu-şi făceau norma erau chemaţi la şefi şi bătuţi câte 3, 4, 5 deţinuţi în fiecare dimineaţă.

Partea civilă G. a arătat că începeau munca în jur de 5,30 - 6 dimineaţa, stăteau tot timpul cu apa în opinci, iar atunci când au văzut că deţinuţii nu dau randament, au început să îi bată pe deţinuţi. S-a întâmplat de multe ori să nu-şi facă norma. Se obişnuise cu bătaia şi suporta durerile.

Martorul FFFFFFFF. a arătat că munca era peste puterile deţinuţilor, mai ales pentru cei care veniseră slăbiţi, de la Jilava. Majoritatea deţinuţilor erau bătuţi pentru că nu-şi făceau norma de muncă.

Martorul K. a arătat că, normele de muncă nu se puteau îndeplini iar cei care nu îşi făceau normele erau bătuţi la faţa locului cu pumnii, cu picioarele, cu bâtele.

HH. a arătat că el îşi făcea norma de muncă, dar alţi deţinuţi nu reuşeau, motiv pentru care erau aşteptaţi la poarta coloniei şi bătuţi.

Faţă de mărturiile foştilor deţinuţi, Curtea a reţinut că în ansamblul tratamentelor inumane s-a înscris şi munca istovitoare, extenuantă, pe care erau nevoiţi să o presteze deţinuţii politici, peste posibilităţile şi puterile lor fizice, mai ales raportat la starea generală a organismului lor, slăbit de ani de detenţie prelungită şi de înfometare.

Faptul că munca era peste puterile deţinuţilor era un fapt evidenţiat de sancţionarea lor repetată pentru acest motiv, ceea ce ar fi trebuit să determine conducătorii lagărului să adaptez şi să reducă aceste norme la posibilităţile fizice ale deţinuţilor şi nu să îi înfometeze şi să îi maltrateze pentru imposibilitatea fizică de face faţă acestor munci.

Condiţiile de detenţie şi igiena.

S-a precizat că un alt factor care a contribuit la degradarea stării fizice şi psihice a deţinuţilor, la îmbolnăvirea unora şi la decesul altora, au fost şi condiţiile de detenţie, lipsa oricărei igiene atât a spaţiilor de locuit dar şi a igienei corporale, lipsa apei potabile. Aşa cum a rezultat din probele administrate în cauză deţinuţii beau apă direct din Dunăre, nefiltrată, ceea ce a condus la îmbolnăvirea acestora de boli digestive. Barăcile erau reci, neîncălzite, unele aveau sobe, altele nu şi nu puteau arde în ele decât câteva beţe de floarea soarelui sau coceni. Pe bac, deţinuţii trăiau într-o mizerie de neimaginat, în aceeaşi cameră în care stăteau câte 100 de deţinuţi fiind nevoiţi să îşi satisfacă şi necesităţile fiziologice. Aşa cum rezultă din declaraţia martorului W., din partea stângă a bacului beau apă iar pe partea dreaptă aruncau materiile fecale. Deţinuţii nu se spălau cu lunile, dormeau în aceleaşi haine în care munceau, de cele mai multe ori acestea fiind ude, pentru că nu aveau unde să le usuce.

Martorul JJJ., în declaraţia dată la urmărirea penală, a arătat că se spălau afară, în nişte roabe, pe care le umpleau cu apă.

Martorul P., fost subofiţer în colonie a declarat că, într-o baracă stăteau câte 50 de deţinuţi, barăcile nu aveau baie, dar, deţinuţii, o dată pe săptămână îşi făceau baie, într-o altă baracă amenajată drept spălător şi baie.

Declaraţia acestuia nu este confirmată de celelalte probe administrate, probe din care nu rezultă existenţa unei băi în colonie.

Martorul LLL., în declaraţia dată la urmărirea penală a arătat că, condiţiile de igienă lipseau cu desăvârşire, nu exista băi şi nici puţuri de unde să bea apă. Apa era adusă din Dunăre.

Martorul UU. a relatat despre faptul că, îmbrăcămintea era foarte veche, era de tip zeghe şi era uzată, primeau iarna o pufoaică, dar vânturile erau înfiorătoare şi deţinuţilor le era foarte greu să reziste. Dacă îi prindea ploaia pe drum, nu aveau condiţii să îşi usuce hainele, astfel încât, a doua zi luau hainele ude pe ei, acesta fiind motivul pentru care mulţi deţinuţi s-au îmbolnăvit de pneumonie. Când nu aveau ce să muncească, nu erau lăsaţi să stea în celule, erau scoşi prin frig, până la canal.

Martorul MM. a arătat că nu exista încălzire, nici apă pentru consum, nici pentru igienă corporală, deţinuţii se spălau atunci când ploua. Nu existau WC-uri, acestea fiind improvizate. Îmbrăcămintea era de tip zeghe şi nu aveau posibilitatea să o usuce atunci când era udă de ploaie.

Martorul FF. a declarat că a locuit pe bac iar apa pentru consum era luată direct din Dunăre.

Martorul DD. a relatat despre faptul că, stăteau în barăci făcute din PFL, acoperite cu rogojini, nu aveau sobe în barăci şi se acopereau cu pături, pe motiv că erau tineri. Nu ştie dacă deţinuţii vârstnici aveau sobe în barăci. Erau încarceraţi în barăci de câte 100 m.p., circa 600 de deţinuţi.

Martorul GG. a arătat faptul că stăteau în barăci cu pământ pe jos, acoperite cu stuf, câte 80 de deţinuţi într-o baracă.

Martorul JJ. a relatat despre faptul că, era o mare problemă cu apa potabilă, deoarece se aducea doar o singură dată apă din izvor, care nu ajungea la toţi deţinuţii şi erau nevoiţi, în mod curent, să bea apă din Dunăre. Acesta este motivul pentru care foarte mulţi deţinuţi sufereau de dizenterie. În barăcile unde a stat nu a văzut sobe, nici nu aveau voie să facă focul, spunându-li-se că dau foc la barăci.

Martorul OOO. a relatat despre faptul că, stăteau câte 200 deţinuţi politici într-o baracă de aproximativ 100 m.p., cu paturi suprapuse, câte doi deţinuţi într-un pat. Nu aveau condiţii de igienă, nu aveau băi sau duşuri. Aveau în baracă o sobă din chirpici şi li se permitea, seara, când se întorceau de la muncă să aducă câte un băţ de floarea soarelui. Consideră că detenţia la care a fost supus a fost inumană, de o mare cruzime.

Martorul PPP. a declarat că a locuit în barăci din lemn, unde erau cazaţi aproximativ 60 de deţinuţi, fără să existe baie în acel spaţiu, fiind nişte spălătoare organizate separat. Ţinuta era de tip zeghe, era aceeaşi vara şi iarna şi de frig, deţinuţii au rupt nişte fâşii de pături pe care le-au băgat pe sub zeghe. Au fost prinşi de gardieni, au fost obligaţi să arunce fâşiile respective şi au fost bătuţi.

Martorul QQQ. a declarat faptul că, îmbrăcămintea deţinuţilor era de tip zeghe şi resturi din uniforme militare şi nu aveau voie să poarte alt articol vestimentar în afara locului de detenţie. Iarna primeau o zeghe mai groasă pe care o căptuşeau cu resturi.

Martorul XX. a arătat faptul că, erau scoşi la muncă la -15 grade C, iar deţinuţii erau îmbrăcaţi sumar. Frigul era atât de puternic că nici militarii care îi păzeau nu rezistau. Baraca era încălzită pe timp de iarnă cu o sobă de tablă, în care băgau să ardă tije de floarea soarelui. Barăcile erau din scândură, căptuşite cu stuf iar într-o baracă stăteau 40-60 de deţinuţi. În interiorul barăcii erau un vas cu apă şi un vas pentru necesităţi fiziologice.

Partea civilă B. a declarat că, deţinuţii au fost cazaţi în barăci din chirpici, în camere de 4/4 m, câte 50 de deţinuţi, în paturi etajate. Aveau o sobă făcută în baracă dar niciodată nu primeau mai mult de un braţ de lemne, căldura provenea de la numărul mare de deţinuţi din baracă.

Martorul SSS. a declarat faptul că, atunci când se afla la muncă, apa care li se aducea era direct din Dunăre, acesta fiind motivul pentru care martorul s-a îmbolnăvit de diaree, nefiind în stare să-şi mai care gamela şi unealta cu care lucra.

Martorul BBB. a declarat că, aveau o sobă făcută de ei, în baracă, în care băgau beţe de floarea soarelui şi coceni luaţi de pe câmp. Lemne nu au primit niciodată iar îmbrăcăminte aveau un singur schimb. Abia în iarna anului 1961 au primit pufoaice de iarnă.

Martorul TTT. a relatat despre faptul că, a locuit pe bac, condiţiile erau inumane, era frig, făceau focul cu stuf iar paturile erau supraetajate pe trei rânduri.

Martorul LL. a arătat că, atunci când a stat pe bac, a muncit patru luni în aceleaşi haine, în apă, fără a se dezbrăca nici ziua nici noaptea şi ajunsese numai piele şi os. Era o sobă în centru. Dormeau în aceleaşi haine în care munceau şi dormeau câte doi în pat, pentru a se încălzi.

Martorul UUU. a arătat că erau condiţii de detenţie inumane, stăteau pe pământ câteva sute de oameni, fără încălzire, fără îmbrăcăminte groasă şi consumau apă din Dunăre.

Martorul WWW. a declarat că a stat la Grind, unde condiţiile erau de exterminare, îmbrăcămintea era sumară iar în condiţiile meteorologice de acolo, îmbrăcămintea îngheţa iarna pe deţinuţi. În barăci aveau nisip pe jos şi paturi suprapuse. Decesele surveneau ca urmare a condiţiilor mizere de trai şi nu există cuvinte pentru a descrie condiţiile inumane în care trăiau. Li se permitea să facă o baie la 6 - 8 luni. Martorul a arătat că datorită condiţiilor inumane a vrut să se sinucidă. Barăcile în care dormeau erau pline de şoareci şi şobolani.

Martorul W. a arătat că datorită condiţiilor mizere, doi din trei deţinuţi erau bolnavi de tuberculoză. Condiţiile de igienă erau inexistente pe bac, acolo unde a stat. Pe partea dreaptă a bacului, aruncau materiile fecale iar de pe partea stângă a bacului luau apă de băut.

Martorul YYY. a descris de asemenea, condiţiile de pe bac, arătând că, îmbrăcămintea era formată doar din zeghe iar iarna nu aveau încălzire. Îmbrăcămintea era tot timpul udă, pentru că nu aveau unde să o usuce. Se spălau cu apă din canal.

Martorul J. a relatat despre condiţiile de pe bac şi anume faptul că, niciun deţinut politic nu a putut să îşi spele hainele sau să îşi facă baie cât au stat pe bac. Ştie că au decedat 20 de deţinuţi datorită condiţiilor. Martorul a locuit apoi şi la Periprava centru şi a arătat că erau aceleaşi condiţii mizere. Locuiau în barăci neîncălzite, fără posibilitatea de a se spăla, nefiind amenajate băi, neavând unde să îşi spele hainele.

Martorul AAAA. a declarat că pe bac stăteau câte 100 de deţinuţi într-o cameră, în care îşi satisfăceau şi necesităţile fiziologice. Din cauza mizeriei decedau foarte mulţi. La Periprava deţinuţii decedau în număr mai mare decât în penitenciare deoarece condiţiile erau mai grele decât în închisoare.

Martorul UU., în declaraţia dată în faţa instanţei de judecată a arătat faptul că, apa pe care o beau deţinuţii era direct din Dunăre, acesta fiind motivul pentru care deţinuţii făceau dizenterie. În baraca în care a stat nu a avut sobă, nu ştie situaţia din alte barăci, dar crede că şi dacă ar fi fost nu ar fi avut cu ce să le încălzească, pentru că nu primeau lemne.

Martorul NNN. a arătat că, atunci când mergeau la stuf, erau îmbrăcaţi în zeghe şi le era frig, pentru că stăteau cu picioarele în apă. Aveau nişte sobe în barăci în care făceau focul cu stuf.

Martorul HH. a declarat că deţinuţii beau apă direct din Dunăre şi nu se aducea apă curată. A locuit într-o baracă din stuf şi nu-şi aminteşte dacă era încălzită. Deţinuţii se spălau cu apă din Dunăre iar cămăşile şi le spălau rar, tot cu apă din Dunăre.

Martorul W. a declarat în faţa instanţei că, au dormit atât în saivane de oi dar şi pe beton, nu aveau căldură în barăci, nu aveau haine groase, purtau zeghea care era ca o pânză de sac şi se încălzeau de la propriile lor corpuri. Pentru curăţarea hainelor primeau o bucăţică de săpun de dimensiunea unui chibrit, o dată la o săptămână. Cât a stat pe bac însă, trei luni nu au avut voie să se spele nici personal, nici hainele. După trei luni au fost lăsaţi să intre în Dunăre să se spele, timp în care au fost păziţi cu pistoalele.

Martorul FFFFFFFF. a arătat că, atât cât a stat pe bac, nu a făcut niciodată baie iar pe corpul deţinuţilor erau numai bube sângerânde şi aveau usturimi peste tot. Şi somnul deţinuţilor era un chin continuu pentru că intrau ţânţarii peste ei şi nu aveau voie să pună plase în geam.

Martorul K. a relatat despre faptul că, deţinuţii beau apă din Dunăre în care colcăiau tot felul de mizerii iar din această cauză făceau tot felul de boli, cea mai frecventă fiind dizenteria. Nu exista un spălător unde să-şi facă baie şi era un chin să-şi spele cămaşa cu apa feruginoasă.

Partea civilă G. a arătat că, au muri mulţi oameni din cauza apei, pentru că făceau diaree. Nu a făcut niciodată baie cât a stat la Periprava.

Partea civilă H. a declarat că, apa pe care o beau deţinuţii era direct din Dunăre, acesta fiind motivul pentru care făceau dizenterie. Nu a făcut niciodată baie cât a stat acolo. Se aducea o cisternă mare cu apă, din Dunăre. WC-ul era o groapă mare, deschisă şi atât iarna cât şi vara trebuiau să-şi facă necesităţile acolo. Un coleg deţinut a căzut în acea groapă. Hainele erau subţiri, iarna mai primeau o manta, dar tot frig le era.

Partea civilă C. a arătat că, la început se spălau cu o cană de apă, din care îşi turnau unul altuia, apoi s-au pus nişte bazine şi nişte jgheaburi din care curgea apă, un fel de duşuri dar pentru că erau afară iarna nu puteau fi folosite. Mai târziu au fost făcute băi, unde se puteau spăla, cu programare, o dată pe săptămână.

Asistenţa medicală

S-a arătat că probele administrate atât în cursul urmăririi penale cât şi în cursul cercetării judecătoreşti evidenţiază, fără niciun dubiu, faptul că în Colonia de muncă Periprava, nu a existat niciun fel de îngrijire medicală iar deţinuţii care se îmbolnăveau erau lăsaţi să moară. Şi cum bolile care se instalau în rândul deţinuţilor erau frecvente, prin urmare şi decesele erau frecvente, iar inculpatul cunoştea despre aceste situaţii, nefăcând nimic pentru a curma aceste evenimente. Decesele, aşa cum s-a arătat nu s-au instalat în rândul vârstnicilor ci foarte multe au fost în categoria deţinuţilor tineri, neacordându-li-se nici cea mai mică şansă la viaţă. Aceştia au murit de boli tratabile în alte condiţii, fireşti, numai că în colonia de muncă, viaţa deţinuţilor politici nu era preţuită.

S-a arătat că din probele administrate rezultă şi faptul că, deţinuţii inapţi (bolnavi şi incapabili de muncă), în loc să fie trataţi, erau lăsaţi să moară de foame.

Aşa cum a relatat partea civilă C., un om a cărui credibilitate şi verticalitate nu poate fi pusă la îndoială, fiind o persoană cu un echilibru desăvârşit, inculpatul le spunea deţinuţilor politici că "nu au venit acolo să trăiască, ci au venit să moară, pentru că în locul lor, a doua zi vin alţi duşmani ai poporului".

Toţi deţinuţii audiaţi în cauză au declarat unul şi acelaşi lucru: nu a existat niciun fel de asistenţă medicală.

Pasaje din declaraţiile martorilor şi părţilor civile din acest punct de vedere:

Martorul JJJ.:

"nu existau medicamente în colonie (...) îmi amintesc un episod din vara anului 1959, când, mai mulţi deţinuţi s-au îmbolnăvit de dizenterie, nu au primit medicamente şi fiecare se descurca cum putea (...), în general mergeau la bucătărie şi cereau bucătarilor sau furau pâine friptă."

Martorul LLL.:

"nu exista asistenţă medicală"

Martorul UU.:

"La Grind exista un aşa zis spital, o baracă unde erau internaţi bolnavii, dar medicamente nu existau. Hrana era puţină şi nu erau şanse de vindecare. Tot la Grind într-o baracă erau internaţi inapţii, unde de fapt, s-au petrecut lucrurile cele mai grave, întrucât aceşti inapţi nu dispuneau de hrană, era un regim de înfometare de cea mai joasă limită".

Martorul MM.:

"Exista un medic dar existau şi medici din partea deţinuţilor însă nu existau medicamente. Cei inapţi erau ţinuţi în barăci, în scopul de a muri de foame."

Martorul HH.:

"Nu am avut asistenţă medicală pe perioada cât am stat la Periprava. Îmi amintesc că atunci când am ajuns acolo toţi deţinuţii s-au umflat la faţă, datorită trecerii bruşte de la celule la soare, iar ofiţerii le-au spus în derâdere, că le merge bine şi s-au îngrăşat. (...) M-am îmbolnăvit de dizenterie din cauza apei murdare. Nu am primit niciun fel de tratament pentru dizenterie.

Martorul GG.:

"Decesele în colonie erau zilnice, mai ales în rândul celor în vârstă. Am avut dureri de dinţi, 3 - 4 zile, când am cerut cu insistenţă medicamente, dar, nu le-am primit, fiind trimis sub pază la un dentist din sat care mi-a scos ambii dinţi, pentru că trei zile am ţipat continuu. Nu se dădeau medicamente în colonie, eu nu am văzut medici iar cei care aveau probleme erau lăsaţi să moară."

Martorul JJ.:

"O singură dată ni s-a făcut la toţi o radiografie la plămâni, pentru a vedea dacă suferim de afecţiuni la plămâni, în rest nu-mi amintesc să fi beneficiat de asistenţă medicală".

Martorul PPP.:

"Asistenţa medicală era inexistentă, exista un medic al coloniei, dar era tot dintre deţinuţi. Pe perioada detenţiei nu am fost supuşi niciunei vizite medicale, deşi am aflat de la un coleg, MMM., că în acte figura că, noi, deţinuţii politici beneficiam de controale medicale periodice, aspecte nereale."

Martorul XX.:

"Asistenţa medicală era acordată de medici deţinuţi, care însă, nu dispuneau de instrumentar, de medicamente sau de cele necesare tratamentelor. Cea mai frecventă boală era dizenteria, care era tratată cu ceai de mentă de baltă, adusă de cei care ieşeau la muncă".

Partea civilă B.:

"M-am dus cu CC. să vedem barăcile unde erau inapţii şi distroficii (...) ne-am speriat deoarece în interior erau oameni foarte slabi, parcă erau schelete care abia mai puteau vorbi şi ne cereau apă. Doar aceste două categorii de deţinuţi primeau medicamente şi doar o dată la 3 - 4 zile, restul deţinuţilor politici nu primeam medicamente."

Martorul SSS.:

"m-am îmbolnăvit şi la reîntoarcerea în colonie din loc în loc trebuia să stau, să fie oprită toată coloana pentru a-mi face nevoile fiziologice; pentru continuarea drumului am fost luat de sub braţ de alţi doi colegi de suferinţă; într-o perioadă scurtă de timp am slăbit şi am ajuns la 45 de kg, datorită bolii. Deşi eram bolnav şi fusesem transportat mai mult pe braţe nu am primit medicamente iar medicul nu a dorit să-mi dea scutire pentru muncă, astfel că a doua zi a trebuit să-mi îndeplinesc norma de muncă".

Martorul BBB.:

"Un ţăran, de foame, a mâncat porumb crud şi s-a umflat în intestine, blocându-i-se scaunul şi murind în condiţii foarte grele, urlând de durere; cu toate că medicii i-au comunicat comandantului că dacă nu va fi operat va muri, ceea ce s-a şi întâmplat. În perioada aceea comandant era A. (...) asistenţă medicală era dar nu aveam niciun medicament, nici antinevralgic, nici aspirină, era doar un cabinet medical unde te odihneai".

Martorul TTT.:

"Pe bac nu aveam asistenţă medicală, iar în cazul unei boli nu ne trata nimeni, muream. Am cunoştinţă de căpitanul PPPPPPP. din Piteşti, a murit de TBC galopant. Majoritatea deţinuţilor au suferit de hepatită, TBC şi boli digestive (...)nu am primit niciun fel de medicamente, mergându-se pe principiul că cine scapă bine, cine nu, nu."

Martorul LL.:

"Nu am beneficiat de niciun fel de asistenţă medicală iar în cazul în care se îmbolnăvea vreun deţinut, de cele mai multe ori, murea, erau rare cazurile în care erai internat în spital (...) Am făcut dizenterie şi am băut numai ceai de izmă."

Martorul UUU.:

"La Periprava cei mai mulţi deţinuţi decedau din cauza dizenteriei şi a lipsei de medicamente".

Martorul W.:

"Doi dintre trei deţinuţi politici erau bolnavi de tuberculoză (...) Solicitam câteodată asistenţă medicală pentru câte un muribund, însă nu eram băgaţi în seamă, spunându-ni-se:

"Dă-l în mumă-sa, că mâine avem bucată de pâine în plus pentru republică!".

Martorul J.:

"Nu exista niciun fel de asistenţă medicală (...) era desemnat din rândul nostru un student, anul V la medicină, dar acesta nu avea nici autoritate nici medicamente, nici posibilităţi să-i ajute pe cei care aveau nevoie de îngrijiri medicale".

Martorul AAAA.:

"Medicii erau tot deţinuţi, dintre noi iar medicamente nu se dădeau decât foarte rar, în cantităţi foarte mici şi nu aveau niciun efect (...) Decesele erau zilnice (...) A. era comandant la acea dată".

S-a precizat că în faţa instanţei de judecată, au fost date şi alte declaraţii relevante sub acest aspect:

Martorul W.:

"La Grind, unde eram peste 1000 de deţinuţi erau trei medici deţinuţi şi un medic securist care nu venea acolo decât o dată pe săptămână. Cadavrele celor care mureau erau puse sub un şopron şi nu puteau fi îngropate decât după o săptămână când venea medicul securist, fiind chiar şi mâncate de şobolani (...) Medicii deţinuţi voiau să de ocupe de îngrijirea medicală, dar nu aveau medicamente"

K. a confirmat şi acesta inexistenţa asistenţei medicale iar povestea cu elicopterul care ar fi venit în colonie să transporte deţinuţii bolnavi la spitalele din zonă este "fantezistă şi caraghioasă".

Martorul HH. a arătat că, s-a îmbolnăvit foarte rău cu stomacul cât a stat la Periprava, a crezut că o să moară, nu a fost tratat, dar s-a întâmplat înainte să plece la Aiud, acolo având asistenţă medicală.

UU. a confirmat şi în faţa instanţei faptul că, nu era asistenţă medicală, deţinuţii se îmbolnăveau de boli intestinale şi dizenterie, aceştia erau duşi la infirmerie dar medicamentele nu aveau efect. Erau doctori dintre deţinuţi. La Grind era o secţie de inapţi, dar acestora li se aplica un regim de înfometare, colegi de-ai săi au văzut oameni murind acolo din cauza foamei.

Deşi au existat martori care au spus că ştiu de existenţa medicilor şi a îngrijirilor medicale, aceştia au relatat totuşi că nu au avut nevoie de astfel de îngrijiri, astfel încât, instanţa a apreciat că relevante sunt declaraţiile celor care au cunoscut personal aceste lucruri, fie pentru că ei au avut nevoie şi nu au primit îngrijiri, fie pentru că au avut colegi care au decedat din cauza lipsei unor astfel de îngrijiri.

Izolarea de familii a fost un alt aspect care a contribuit la deteriorarea psihică a deţinuţilor dar şi fizică, aceştia neavând posibilitatea să primească pachete de la familiile lor. Toţi foştii deţinuţi au declarat faptul că ani la rând familiile lor nu au ştiut nimic de ei, pe unii dintre ei i-au crezut morţi. Nu au avut dreptul la vorbitor, nici dreptul de a scrie sau primi scrisori şi nici pachete. Acest drept le-a fost acordat târziu, după anul 1961 - 1962.

Umilinţa a făcut parte şi ea din tratamentul inuman aplicat sistematic deţinuţilor, aşa cum rezultă din probele administrate. Deţinuţilor li se aplicau tot felul de tratamente degradante şi erau adesea puşi în situaţii umilitoare. Erau puşi, aşa cum a rezultat din declaraţiile martorilor şi părţilor civile, să smulgă stuful care nu era defrişat complet, cu dinţii din pământ, erau loviţi cu piciorul în partea dorsală de gardieni, fără niciun motiv.

S-a arătat că cadavrele decedaţilor erau lăsate pe bac, până când se adunau un număr suficient, pentru a fi luate de acolo cu un şlep, sau, erau mâncate de şobolani, până când venea medicul oficial să le facă formele de deces. Erau apoi învelite în rogojini şi duse în gropi comune, pe timp de noapte, cărate cu căruţele care de obicei transportau materiile fecale.

W. a descris episodul umilitor, cauzator de suferinţe fizice, când, deţinuţii prinşi cu arpagic sub haine (îl luaseră pentru deţinuţii inapţi, rămaşi la barăci) au fost obligaţi să mănânce arpagic, 1 kg şi jumătate, pe stomacul gol, în faţa gardienilor iar cel care nu a reuşit a fost bătut de inculpat cu bestialitate. Arpagicul acela le-a provocat arsuri cumplite de care s-au vindecat în decurs de peste o lună.

GGGGGGGG. a relatat despre faptul că inculpatul A. le spunea gardienilor, "să fie atenţi cu noi, pentru că suntem criminalii neamului".

K. a văzut oameni rămaşi surzi de la bătăile lui A., a văzut un om culcat la pământ dintr-un singur pumn al lui. Acest martor îl califică pe inculpat ca fiind "o bestie de om". Cu ocazia prelegerilor pe care le ţinea deţinuţilor se adresa acestora:

"bă bandiţilor, aici aţi venit să fiţi exterminaţi, ori munciţi, ori crăpaţi!"

UU. a arătat şi acesta faptul că, li se spunea de către comandanţi că au fost aduşi acolo pentru a dispărea, pentru că ei sunt duşmanii poporului, că numai aşa societatea se va putea dezvolta conform principiilor comuniste.

C. a relatat despre umilinţa şi spaima prin care a trecut atunci când inculpatul A. a vrut să sară cu calul peste el. Acest coşmar l-a urmărit ani la rând şi îl urmăreşte şi astăzi. De asemenea, a relatat despre cum a fost bătut ca urmare a judecării sale de tribunalul înfiinţat de inculpat în poarta coloniei.

MM. a afirmat despre inculpat că "este cel mai mare criminal de pe faţa pământului", acesta la rândul său suportând bătăi şi umilinţe la ordinul inculpatului.

GG. a relatat umilinţa la care au fost expuşi deţinuţii în careu, când au fost investigaţi de inculpatul A. despre ocupaţiile pe care le-au avut înainte şi când aceştia după ce răspundeau erau înjuraţi şi loviţi de inculpat.

JJ. a relatat despre un episod, când, un deţinut, judecător din Timişoara, pentru că i-a rămas în urmă un fir de iarbă în urmă, neprăşit, a fost obligat de soldaţi să-l smulgă cu gura şi i-a rămas proteza dentară acolo.

S-a evidenţiat faptul că acestea sunt doar câteva exemple relatate de supravieţuitori, foarte multe dintre acestea avându-l în centru pe inculpat.

S-a apreciat că deşi inculpatul s-a apărat în sensul că nu a comis niciuna dintre faptele puse în sarcina lui, arătând şi că nu îi mai ţine minte pe niciunul dintre foştii deţinuţi, probele administrate nu lasă loc de dubiu. Inculpatul era cel care coordona întreaga manoperă de lichidare a deţinuţilor, uneori participând în mod direct la evenimente.

Deşi nu a fost toată perioada comandant ci şi locţiitor, după cum s-a putut constata din toate declaraţiile martorilor audiaţi, inculpatul a fost tot timpul comandantul de facto, toţi cei audiaţi indicându-l pe inculpat ca fiind şef al coloniei, indiferent de perioada în care au fost încarceraţi acolo.

Curtea a mai reţinut că actele repetate de violenţe fizice, psihice exercitate asupra deţinuţilor politici, lipsa asistenţei medicale minimale, frigul şi umezeala în care au fost ţinuţi deţinuţii, privarea acestora de drepturi fundamentale, toate acestea au fost componente ale unui regim de exterminare, soldat pe perioada când la conducerea coloniei s-a aflat în poziţie principală sau secundă, inculpatul, cu decesul a 103 persoane.

4. Încadrarea juridică a faptelor inculpatului.

Având în vedere situaţia de fapt expusă, probele administrate relevă fără echivoc, faptul că, în perioada 1958 - 1963, în calitate de locţiitor şi comandant al Coloniei de muncă Periprava, prin acte materiale repetate, constând în acţiuni şi inacţiuni, care s-au succedat în timp, săvârşite cu încălcarea sau nesocotirea legii ori a obligaţiilor impuse de funcţiile pe care le avea, ca urmare a exercitării discreţionare, abuzive, a atribuţiilor sale, având ca temei, un raport de adversitate declarat nu doar de inculpat ci şi de toţi cei care acţionau sub îndrumarea lui, din motive politice, a supus colectivul de deţinuţi încarceraţi în acest lagăr, "duşmanii poporului", aflaţi în mod categoric sub puterea şi la discreţia sa şi a regimului vremurilor, la tratamente neomenoase, inumane, degradante, la tortură atât fizică cât şi psihică, la exterminare.

Starea de adversitate în care inculpatul s-a plasat faţă de deţinuţii politici, este una care nu comportă niciun fel de discuţii. Aceşti deţinuţi au fost trimişi în colonia de muncă Periprava şi secţiile aferente exact în această calitate a lor, de duşmani ai poporului, de bandiţi, scopul încarcerării lor, fiind declarat expres prin acte normative ale vremii şi anume, izolarea, reeducarea, înlăturarea lor din calea dezvoltării democraţiei populare, scop clarificat de inculpat în repetate rânduri, cu ocazia interacţiunii cu deţinuţii. Explicaţiile oferite de inculpat, unele cu iz de ironie, erau neechivoce şi în acord cu acţiunile sale şi ale subordonaţilor săi şi anume, că, deţinuţii nu au venit acolo pentru a trăi ci pentru a muri, pentru a permite regimului comunist să se dezvolte, şi că, oricum să fie mulţumiţi că sunt acolo şi nu liberi, întrucât ar fi ucişi de furia poporului muncitor.

Inculpatul, aşa cum rezultă din biografia acestuia aflată la dosar, a fost selectat de partidul comunist în aceste funcţii tocmai pentru că era devotat şi determinat să poarte lupta de clasă împotriva duşmanilor poporului.

Cooptat în rândurile partidului şi ale organelor de securitate, în nota autobiografică aflată la dosarul său de cadre, acesta îşi reproşează faptul că, nu sunt încă destul de înarmat cu ideologia partidului nostru, în măsura în care eu pot să acţionez asupra acestei rămăşiţe burgheze dăunătoare proletariatului şi întregului popor şi în măsura în care să fiu convins de ce nu cred sau care erau ţelurile bandiţilor din apus, Anglo-americani de a ţine poporul muncitor în întuneric".

Supunerea la tratamente neomenoase este acea faptă prin care se aduce atingere prin astfel de tratamente, vieţii, integrităţii corporale, sănătăţii, libertăţii, supunerea la tratamente neomenoase săvârşindu-se prin numeroase acţiuni pe care legea penală le prevede ca infracţiuni distincte. Caracterul periculos al faptelor rezultă nu doar din acţiunile prin care se manifestă ci şi din poziţia specială a victimelor şi a făptuitorului.

Săvârşirea unor astfel de acţiuni cu consecinţa unor tratamente inumane, degradante, loveşte în cele mai fundamentale valori social umane, aducând atingeri grave principiilor umaniste care proclamă şi apără atributele esenţiale ale fiinţei umane şi care de asemenea trebuie să fie apărate cu o rigurozitate sporită atunci omul se află în situaţia deosebit de gravă de a fi căzut sub puterea adversarului.

Faptele inculpatului s-au concretizat în tratamente inumane şi degradante aplicate cu regularitate, sistematic, timp de câţiva ani, atât direct cât şi prin subordonaţi, deţinuţilor politici încarceraţi şi aflaţi sub puterea sa, cărora le-au fost cauzate suferinţe fizice şi psihice puternice, prin înfometare, prin bătăi, prin privare de asistenţă medicală, prin umilinţe, prin ţinerea acestora în frig, în condiţii mizerabile, fără haine adecvate, fără igienă minimă.

Faptele inculpatului au constat şi în acte de tortură, atât fizică cât şi psihică, materializate în bătăi, izolări în condiţii inumane, împiedicarea contactului fizic şi a oricărui tip de contact cu familia, cu persoanele apropiate, supunerea la munci istovitoare, peste posibilităţile fizice ale organismului slăbit al unora dintre deţinuţi.

În fine, faptele inculpatului au constat în acte de exterminare, prin uciderea în mod indirect a celor bolnavi, în lipsa acordării tratamentului medical vital pentru bolile de care aceştia sufereau.

S-a reţinut că vinovăţia în raport de aceste acte materiale a fost atât intenţia directă, dar şi indirectă, directă în ceea ce priveşte tratamentele inumane, degradante, directă sau indirectă în raport de exterminarea celor decedaţi, urmărind sau acceptând producerea rezultatului faptelor sale.

S-a precizat că susţinerea inculpatului, prin apărători, potrivit căreia, fapta pentru care s-a dispus trimiterea în judecată, nu era incriminată ca infracţiune până la modificarea C. pen. de la 1936 prin Decretul-lege nr. 212/1960 şi prin urmare, nu poate fi angajată răspunderea sa penală, potrivit principiului neretroactivităţii legii, pentru aceste fapte, s-a apreciat ca fiind neîntemeiată.

Acţiunile şi inacţiunile inculpatului ca elemente componente ale infracţiunii unice continuate au fost comise între 1958 şi 1963 (01.11.1963), aceasta fiind data epuizării faptelor. În cazul infracţiunilor continuate, întemeiate pe o rezoluţie infracţională unică - cum este cazul în speţă, momentul consumării este momentul comiterii primului act de executare, iar momentul epuizării este momentul ultimului act de executare, care, în cauză a fost la 1 noiembrie 1963, când inculpatul şi-a încetat activitatea la această colonie.

S-a arătat că de momentul epuizării infracţiunii continuate se leagă cele mai importante momente, cu implicaţii în planul răspunderii penale, acestea fiind legea aplicabilă (infracţiunea fiind tehnic comisă la data epuizării sale, nu la data de debut a actelor materiale), o eventuală lege de amnistie, de graţiere iar calculul termenului prescrierii răspunderii penale se raportează de asemenea la acest moment al epuizării.

S-a precizat că infracţiunea comisă de inculpat este fără îndoială o infracţiune continuată, toate actele materiale de loviri, vătămări corporale, comise prin abuz de funcţie, tratamentele inumane, degradante, fiind săvârşite în realizarea unei rezoluţii infracţionale unice, adoptate la momentul preluării funcţiei şi împotriva aceluiaşi subiect pasiv - colectivitatea deţinuţilor politici contrarevoluţionari, fiind repetate în timp, cu caracter de continuitate, astfel încât, fiecare act material în parte cu o incriminare distinctă în C. pen. de la 1936, a fost înglobat odată cu adoptarea Decretului-lege nr. 212/1936 în infracţiunea unică de supunere la tratamente neomenoase.

Apărarea inculpatului în sensul că anterior datei de 17.06.1960, această infracţiune nu era incriminată, a fost apreciată ca fiind nefondată, întrucât infracţiunea unică continuată s-a epuizat la 1 noiembrie 1963, când infracţiunea era incriminată, această dată fiind data comiterii faptei, potrivit art. 107 din C. pen. de la 1936.

Potrivit acestui text de lege, "Când aceeaşi dispoziţiune a legii a fost de mai multe ori violată, prin mai multe acte săvârşite chiar la intervale de timp diferite, dar în executarea aceleaşi hotărâri criminale sau delictuoase, se consideră că există o singură infracţiune, în care caz se aplică pedeapsa prevăzută pentru acea infracţiune, la care instanţa poate adăuga un plus până la cinci ani în caz de crimă şi până la un an în caz de delict, fără a depăşi maximum general"

Prin urmare, s-a apreciat că actele materiale comise înainte de 17 iunie 1960 şi cele de acelaşi fel, cu acelaşi conţinut comise după această dată, împotriva aceluiaşi subiect pasiv şi în baza aceleiaşi rezoluţii infracţionale, constituie infracţiunea unică continuată, prevăzută la momentul epuizării sale, de art. 2314 alin. (1) şi (3) din C. pen. de la 1936.

Apărarea inculpatului, potrivit căreia faptele sale nu pot fi circumscrise infracţiunii de tratamente neomenoase, deoarece subiectul pasiv al acestei infracţiuni îl constituie doar categoriile de persoane enumerate - răniţii, bolnavii, personalul civil şi sanitar al Crucii Roşii, naufragiaţii, prizonierii de război şi orice altă persoană căzută sub puterea adversarului şi că deţinuţii politici încarceraţi nu pot fi considerate persoane căzute sub puterea adversarului, s-a apreciat că nu este întemeiată.

Textul de lege incriminator nu condiţionează existenţa faptei după cum este comisă împotriva unor civili sau participanţi la forţe implicate în conflict, în război, dimpotrivă, din enumerarea textului de lege rezultând că infracţiunea poate fi comisă împotriva oricărei alte persoane căzute sub puterea adversarului. În plus, C. pen. de la 1968, reluând acelaşi element constitutiv al infracţiunii, a prevăzut ca variantă agravată comiterea faptei arătate în text pe timp de război, ceea ce evidenţiază o dată, în plus, posibilitatea comiterii infracţiunii şi pe timp de pace.

S-a precizat că din punct de vedere al subiectului pasiv, infracţiunea se poate comite împotriva a două categorii de persoane: persoanele civile, care datorită oricăror împrejurări au căzut sub puterea adversarului şi persoanele aparţinând forţelor armate care au căzut în puterea inamicului (prizonierii de război). Fapta de tratamente neomenoase nu poate fi concepută fără existenţa, în prealabil a unei situaţii de conflict. Totodată, noţiunea de adversar din dreptul intern trebuie interpretată în concordanţă cu textul Convenţiilor de la Geneva din 1949, însemnând persoane căzute în mâinile inamicului, persoane căzute sub puterea părţii adverse, persoane care se găsesc în puterea uneia din părţile aflate în conflict.

Având în vedere acest aspect, s-a subliniat faptul că, elementele de masacru, omorul, persecuţia, actele inumane săvârşite asupra populaţiei civile, au fost considerate întotdeauna elemente constitutive ale noţiunii de crimă împotriva păcii şi omenirii, împotriva umanităţii: art. 6 lit. c) din Statutul Tribunalului Militar Internaţional de la Nuernberg din 8 august 1945, art. 5 lit. c) din Statutul Tribunalului Militar Internaţional pentru Extremul Orient, art. 2 alin. (1) lit. c) din Legea nr. 10 a Consiliului de control, art. 3 din Statutul Tribunalului Penal Internaţional pentru Rwanda, art. 3 şi 95 din Rezoluţiile Adunării Generale a ONU, etc, acestea fiind uciderea, plasarea în sclavie, exterminarea, orice acte inumane comise împotriva populaţiei civile, atât în timpul războiului dar şi persecuţii pe motive politice, chiar dacă, potrivit dreptului intern aceste fapte nu erau infracţiuni.

S-a mai precizat că în opinia concordantă formulată în cuprinsul Hotărârii pronunţate în cauza Mocanu şi alţii împotriva României, din 17 septembrie 2014 se arată că, atacarea civililor este considerată un element fundamental al noţiunii de crimă împotriva umanităţii, cel puţin după declaraţia comună formulată la 24 mai 1915 de Franţa, Regatul Unit şi Rusia cu privire la atacurile săvârşite de Guvernul turc împotriva populaţiei sale de origine armeană.

S-a mai arătat în hotărârea menţionată, care se referă la evenimentele cunoscute opiniei publice din România sub denumirea de "Mineriada" că elementul crucial, pentru includerea faptelor în categoria crimelor împotriva umanităţii îl constituie "faptul că represiunea, care a necesitat mijloace umane şi materiale considerabile, a fost pregătită şi planificată în cadrul unor reuniuni la care au participat cele mai înalte autorităţi ale statului. Atacul barbar asupra unor civili, nu numai că a fost prevăzut dar a fost conceput ca un mijloc de a-i permite elitei aflate la putere la acea vreme să îşi atingă obiectivele politice şi să îşi asigure supravieţuirea. În speţă, nu poate fi pusă la îndoială existenţa elementului subiectiv al crimei împotriva umanităţii".

Prin urmare, s-a apreciat că nu era necesară preexistenţa unui conflict armat şi a unei situaţii beligerante pentru comiterea acestei infracţiuni, infracţiunea putând avea ca subiect pasiv şi populaţia civilă.

În contextul în care Curtea europeană a Drepturilor Omului a fost sesizată a se pronunţa asupra pretinsei încălcări a art. 7 din Convenţia Europeană a Drepturilor Omului, în ceea ce priveşte legalitatea incriminării, în cauza Krenz c. Germania, în care agenţi ai statului au fost condamnaţi după căderea regimului comunist, pentru fapte comise în perioada comunismului, a arătat că necercetarea faptelor în acea perioadă şi cercetarea acelor fapte abia după căderea comunismului nu înseamnă că acele fapte nu constituiau infracţiuni, potrivit dreptului intern al statului, la momentul comiterii lor.

Ulterior, în C. pen. de la 1968, infracţiunea de tratamente neomenoase a fost prevăzută tot în cadrul infracţiunilor contra păcii şi omenirii - Titlul XI al Părţii Speciale, Codul intrând în vigoare la 1 ianuarie 1969.

Potrivit art. 358 alin. (1) din C. pen. de la 1968, constituie această infracţiune, supunerea la tratamente neomenoase a oricărei persoane căzute sub puterea adversarului şi se pedepseşte cu închisoarea de la 5 la 15 ani. Potrivit alin. (3) este prevăzută varianta agravată a acestei infracţiuni, constând în torturarea, mutilarea sau exterminarea celor prevăzuţi la alin. (1) şi se pedepseşte cu moartea ori cu închisoarea de la 15 ani la 20 de ani. Tot astfel, ca variantă agravantă, la alin. (4), este prevăzută comiterea oricăreia dintre faptele de mai sus pe timp de război.

S-a arătat că şi sub imperiul C. pen. de la 1968, este menţinută unitatea legală de infracţiune, în formă continuată, prevăzută de dispoziţiile art. 41 alin. (2) C. pen.

Prin Decretul-lege nr. 6/1990, intrat în vigoare începând cu data 8 ianuarie 1990, pedeapsa cu moartea a fost abolită, fiind înlocuită cu pedeapsa detenţiunii pe viaţă şi potrivit alin. (2) toate dispoziţiile privind pedeapsa cu moartea sunt considerate că se referă la pedeapsa detenţiunii pe viaţă. Prin urmare, de la intrarea în vigoare a actului normativ mai sus menţionat, pedeapsa pentru această infracţiune a fost închisoarea de la 15 la 20 de ani sau detenţiunea pe viaţă.

Prin Legea nr. 140/1996 intrată în vigoare începând cu data de 14 noiembrie 1996, C. pen. de la 1968 a fost modificat, în sensul că, pentru infracţiunea prevăzută de art. 358 alin. (3), pedeapsa a devenit detenţiunea pe viaţă sau închisoarea de la 15 la 25 de ani.

C. pen. în vigoare, adoptat prin Legea nr. 286/2009, intrat în vigoare începând cu data de 1 februarie 2014, a prevăzut în cap. I, titlul XII al Părţii speciale, infracţiunea contra umanităţii, pedepsită cu detenţiunea pe viaţă alternativ cu pedeapsa închisorii de la 15 la 25 de ani. Infracţiunea constă în săvârşirea în cadrul unui atac generalizat lansat împotriva unei populaţii civile, între altele, a uneia sau mai multora dintre următoarele fapte:

a) uciderea unor persoane;

b) supunerea unei populaţii sau părţi a acesteia, în scopul de a o distruge în tot sau în parte, la condiţii de viaţă menite să determine distrugerea fizică, totală sau parţială, a acesteia;

c) sclavia sau traficul de fiinţe umane, în special de femei sau copii;

d) deportarea sau transferarea forţată, cu încălcarea regulilor generale de drept internaţional, a unor persoane aflate în mod legal pe un anumit teritoriu, prin expulzarea acestora spre un alt stat sau spre un alt teritoriu ori prin folosirea altor măsuri de constrângere;

e) torturarea unei persoane aflate sub paza făptuitorului sau asupra căreia acesta exercită controlul în orice alt mod, cauzându-i vătămări fizice sau psihice, ori suferinţe fizice sau psihice grave, ce depăşesc consecinţele sancţiunilor admise de către dreptul internaţional;

f) violul sau agresiunea sexuală, constrângerea la prostituţie, sterilizarea forţată sau detenţia ilegală a unei femei rămase gravidă în mod forţat, în scopul modificării compoziţiei etnice a unei populaţii;

g) vătămarea integrităţii fizice sau psihice a unor persoane;

h) provocarea dispariţiei forţate a unei persoane, în scopul de a o sustrage de sub protecţia legii pentru o perioadă îndelungată, prin răpire, arestare sau deţinere, la ordinul unui stat sau al unei organizaţii politice ori cu autorizarea, sprijinul sau asentimentul acestora, urmate de refuzul de a admite că această persoană este privată de libertate sau de a furniza informaţii reale privind soarta care îi este rezervată ori locul unde se află, de îndată ce aceste informaţii au fost solicitate;

i) întemniţarea sau altă formă de privare gravă de libertate, cu încălcarea regulilor generale de drept internaţional;

j) persecutarea unui grup sau a unei colectivităţi determinate, prin privare de drepturile fundamentale ale omului sau prin restrângerea gravă a exercitării acestor drepturi, pe motive de ordin politic, rasial, naţional, etnic, cultural, religios, sexual ori în funcţie de alte criterii recunoscute ca inadmisibile în dreptul internaţional;

k) alte asemenea fapte inumane ce cauzează suferinţe mari sau vătămări ale integrităţii fizice sau psihice, se pedepseşte cu detenţiune pe viaţă sau cu închisoare de la 15 la 25 de ani şi interzicerea exercitării unor drepturi.

(2) Cu aceeaşi pedeapsă se sancţionează faptele prevăzute în alin. (1), săvârşite în cadrul unui regim instituţionalizat de oprimare sistematică şi de dominare a unui grup rasial asupra altuia, cu intenţia de a menţine acest regim.

Instanţa de fond a reţinut că faptele comise în concret de inculpat sunt incriminate în dispoziţiile art. 439 alin. (1) lit. a), b), g) şi j) C. pen. nou (deşi în rechizitoriu s-a reţinut doar lit. j), în) realitate este vorba despre toate variantele normative alternative de comitere menţionate mai sus), întrucât, în cadrul atacului lansat împotriva deţinuţilor politici, ca şi colectivitate (aceea a duşmanilor poporului, a contrarevoluţionarilor), acţiunile şi inacţiunile inculpatului, au avut drept rezultat suprimarea vieţii unora dintre deţinuţi, exterminarea, torturarea, vătămarea integrităţii fizice şi psihice a acestora, tratamente inumane, degradante, cauzatoare de suferinţe, privarea acestora de drepturi fundamentale ale fiinţei umane, pe motive de abordări politice diferite, reale sau imaginate de regimul vremurilor.

Prin urmare şi sub imperiul C. pen. nou, s-a constatat continuitatea incriminării faptelor, sub aceeaşi formă a unei infracţiuni continuate, potrivit art. 35 alin. (1) din C. pen., fiind îndeplinită condiţia unicităţii rezoluţiei infracţionale, dar şi aceea a unităţii subiectului pasiv, calitatea acestuia de grup, de colectivitate.

Curtea a constatat că faptele inculpatului au constituit infracţiuni sub toate legislaţiile penale care s-au succedat şi care au fost menţionate mai sus.

În ceea ce priveşte prescriptibilitatea răspunderii penale:

Pentru a examina problematica prescripţiei răspunderii penale a faptelor inculpatului, s-a precizat că termenul de prescripţie a răspunderii penale este calculat în funcţie de momentul epuizării activităţii infracţionale, epuizare care a avut loc la 1 noiembrie 1963. Potrivit art. 164 alin. (1) pct. 1 din C. pen. de la 1936, în raport de incriminarea faptei stabilită în dispoziţiile art. 2314 alin. (1) şi (3) din C. pen. de la 1936, termenul de prescripţie era de 15 ani. Calculat începând cu data de 1 noiembrie 1963, acest termen s-ar fi împlinit la 1 noiembrie 1978.

Numai că, înainte ca termenul de prescripţie să se împlinească, a intrat în vigoare C. pen. de la 1968, care la art. 121 alin. (2) a prevăzut imprescriptibilitatea infracţiunilor contra păcii şi omenirii, indiferent de data la care au fost comise.

Tot înainte de împlinirea termenului de prescripţie, România a ratificat Convenţia ONU asupra imprescriptibilităţii crimelor de război şi a crimelor contra umanităţii. Potrivit dispoziţiilor art. 1 lit. b) din Convenţie, crimele împotriva umanităţii sunt imprescriptibile, indiferent dacă au fost comise pe timp de pace sau război şi indiferent de data la care au fost comise.

În contextul examinării eventualei prescripţii a răspunderii penale, Curtea a arătat că, atât C. pen. de la 1936 cât şi C. pen. de la 1968 prevedeau suspendarea cursului prescripţiei, pe timpul cât o dispoziţie legală sau o împrejurare invincibilă împiedică începerea urmăririi penale, prescripţia reluându-şi cursul din ziua în care a încetat cauza de suspendare.

În jurisprudenţa sa, Înalta Curte de casaţie şi Justiţie, a apreciat că tragerea la răspundere penală a cadrelor active din MAI - DGSS, nu a fost posibilă în condiţiile statului totalitar comunist şi intervenţia politicului în cursul firesc al justiţiei a constituit o cauză de neînlăturat care a împiedicat punerea în mişcare a acţiunii penale împotriva celor vinovaţi de stabilirea unui regim politic de exterminare. Prin urmare, a operat o suspendare a termenului de prescripţie a răspunderii penale, în temeiul art. 128 C. pen. (Decizia nr. 2579/2009 pronunţată în Dosarul nr. x/2008).

Pentru a statua în acest sens, au fost avute în vedere concluziile anchetei efectuate de Comisia constituită la nivelul PCR, în anul 1968, privind abuzurile securităţii în perioada regimului totalitar, în cadrul căreia, aşa cum deja Curtea a precizat în cuprinsul acestor considerente, s-a decis, la nivelul cel mai înalt al PCR, că, soluţia cea mai potrivită este aceea de a lăsa ca lucrurile să se îndrepte spre prescripţie din punct de vedere juridic, să nu fie luată o hotărâre, să nu se dispună trimiteri în judecată ci doar să fie luate măsuri politice, deoarece, mai sunt câteva luni până la prescripţie.

În acelaşi sens şi Curtea europeană a Drepturilor Omului, în cauza Asociaţia 21 decembrie 1989 împotriva României, prin Hotărârea de Cameră din 24 mai 2011, a constatat o violare a art. 2 din Convenţie - dreptul la viaţă, constatând lipsa unei anchete eficace.

Curtea europeană a Drepturilor Omului a subliniat importanta dreptului victimelor şi a familiilor lor de a cunoaşte adevărul asupra circumstanţelor evenimentelor care au condus la o violare masiva a unor drepturi fundamentale, cum este dreptul la viată, fapt ce implica o ancheta judiciara eficace şi eventual dreptul la despăgubiri. Din acest motiv, în cazul folosirii masive a forţei împotriva populaţiei civile, pe parcursul manifestărilor antiguvernamentale ce au precedat tranziţia de la un regim totalitar către un regim mai democratic, Curtea nu a putut accepta ca o ancheta este eficace, dacă se finalizează în urma prescripţiei răspunderii penale, în condiţiile în care autorităţile, ele însele, au rămas inactive. Deopotrivă, Curtea a subliniat ca amnistia este pe deplin incompatibila cu datoria pe care o au Statele de a ancheta actele de tortura şi de a lupta împotriva crimelor internaţionale.

Ca urmare, s-a apreciat că intervenţia politicului în justiţie, în perioada regimului comunist a fost o împrejurare de neînlăturat, care a împiedicat, în mod evident, până în decembrie 1989, urmărirea penală a faptelor care constituiau crime împotriva umanităţii, pe motive de ordin politic, împotriva opozanţilor regimului comunist, care s-a menţinut la putere vreme de decenii.

Aşadar, faţă de suspendarea termenului de prescripţie pe toată perioada cât încă a fiinţat regimul totalitar comunist, la data când România a ratificat Convenţia europeană privind imprescriptibilitatea crimelor împotriva umanităţii şi a crimelor de război, prin O.G. nr. 91/1999, nici termenul de 15 ani prevăzut de art. 164 din C. pen. de la 1936 nu era împlinit.

Prin Legea nr. 27/2012, de modificare a C. pen. de la 1968, art. 121 a fost modificat în sensul că, prescripţia nu înlătură răspunderea penală în cazul infracţiunilor contra păcii şi omenirii, indiferent de data la care au fost comise iar prin Decizia nr. 511/2013, Curtea Constituţională a constatat constituţionalitatea acestor dispoziţii privind aplicarea imediată a dispoziţiilor mai severe referitoare la imprescriptibilitate, inclusiv pentru infracţiunile comise anterior acestei reglementări, exceptând situaţia în care termenul de prescripţie era deja împlinit.

Or, termenul de prescripţie, aşa cum s-a arătat mai sus, nu era împlinit, deoarece a fost suspendat pe toată perioada cât a fost în fiinţă regimul comunist, regim care a înţeles să îşi aroge inclusiv atribuţii din domeniul puterii judecătoreşti, stabilind reguli speciale de impunitate pentru exponenţii regimului, pentru cei care au făcut posibilă existenţa, perpetuarea acestui regim şi menţinerea lui la putere, prin abuz, vreme de decenii.

Curtea Constituţională a arătat că exceptarea anumitor infracţiuni grave de la regula aplicării legii mai favorabile, care ar fi permis constatarea prescripţiei, în condiţiile evoluţiei fireşti a unei societăţi, este determinată de gravitatea atingerii aduse valorilor sociale ocrotite prin incriminarea lor şi reclamă nevoia unei reacţii ferme din partea statului, o nevoie de dreptate care nu se stinge prin simpla scurgere a vremii de la data comiterii lor, iar reacţia din partea comunităţii constituie o datorie de conştiinţă dar şi o dovadă de respect faţă de victime şi familiile lor.

5. Legea mai favorabilă

Reţinând deja că faptele inculpatului au fost incriminate sub toate legiuirile penale succesive, că aceste fapte au devenit imprescriptibile indiferent care ar fi legea aplicabilă, pentru determinarea legii penale mai favorabile, s-a apreciat că nu se mai impune examinarea condiţiilor de incriminare ci doar a tratamentului penal aplicabil sub fiecare legiuire în parte.

Din acest punct de vedere s-a apreciat că legea care prevede un tratament sancţionator mai favorabil pentru inculpat este C. pen. de la 1968, în reglementarea existentă în intervalul de timp cuprins între modificările aduse Codului prin Decretul-lege nr. 6/1990 şi Legea nr. 140/1996, deoarece în acea perioadă minimul special a fost identic, dar maximul special era de 20 de ani, cel mai mic dintre toate maximele pedepselor prevăzute de lege în legile penale succesive.

Faţă de aceste considerente, cererea inculpatului de schimbare a încadrării juridice a faptei în dispoziţiile art. 2314 alin. (1) şi (3) C. pen. de la 1936, ca fiind legea mai favorabilă inculpatului, datorită împlinirii termenului de prescripţie, s-a apreciat ca fiind nefondată şi a fost respinsă.

Prin urmare, Curtea, faţă de dispoziţiile art. 386 alin. (1) C. proc. pen., a schimbat încadrarea faptei inculpatului, din infracţiunea prevăzută de art. 439 alin. (1) lit. j) C. pen. actual în infracţiunea prevăzută de art. 358 alin. (1) şi (3) C. pen. de la 1968, astfel cum acest cod a fost în vigoare în perioada cuprinsă între modificările aduse prin Decretul-lege nr. 6/1990 şi Legea nr. 140/1996, cu aplicarea art. 5 C. pen.

6. Individualizarea pedepsei inculpatului.

Având în vedere că instanţa, în urma cercetării faptelor pentru care inculpatul a fost trimis în judecată, a stabilit că acestea există, constituie infracţiune, că au fost comise de inculpat, mai presus de orice îndoială şi că acestea se constituie fapte şi din perspectiva aplicării legii penale mai favorabile, aşa cum obligă art. 5 C. pen., infracţiunea prevăzută de art. 358 alin. (1) şi (3) cu aplicarea art. 41 alin. (2) C. pen. de la 1968, în varianta normativă cuprinsă între modificarea C. pen. de la 1968 prin Decretul-lege nr. 6/1990 şi Legea nr. 140/1996, a pronunţat o hotărâre de condamnare, potrivit art. 396 alin. (2) C. proc. pen.

Textul de lege incriminator prevede alternativ pedeapsa detenţiunii pe viaţă cu pedeapsa închisorii între 15 şi 20 de ani.

Faţă de aplicarea C. pen. de la 1968, devin operabile în cauză criteriile de alegere şi individualizare a pedepsei prevăzute de art. 72 din C. pen.

Astfel, potrivit art. 72 din acest cod, la stabilirea şi aplicarea pedepselor se ţine seama de dispoziţiile părţii generale a acestui cod, de limitele de pedeapsă fixate în partea specială, de gradul de pericol social al faptei săvârşite, de persoana infractorului şi de împrejurările care atenuează sau agravează răspunderea penală. Potrivit art. 72 alin. (2), când pentru infracţiunea săvârşită legea prevede pedepse alternative, se tine seama de dispoziţiile alineatului precedent atât pentru alegerea uneia dintre pedepsele alternative, cât şi pentru proporţionalizarea acesteia.

Gradul de pericol social concret al faptei este unul care în mod obiectiv, nu poate necesita aprecieri ample, având în vedere consecinţele produse - decesul a 103 persoane, maltratarea fizică şi psihică a multor altora, schilodirea sufletească şi morală a sute, mii de deţinuţi, urmările în plan social, familial, fizic, moral, pe care le-au suportat toţi foştii deţinuţi. Fără îndoială că infracţiunea prezintă un pericol social maxim.

Totodată, s-a avut în vedere că, într-un anume sens, Curtea împărtăşeşte şi opinia apărării inculpatului, potrivit căreia, în cauză s-a dezbătut nu doar vinovăţia inculpatului ci a unui întreg sistem, a unui regim politic, a comunismului, însă vinovăţiile inculpatului şi ale sistemului care l-a promovat şi în numele căruia a comis faptele, pot fi disociate şi trebuie să fie disociate, pentru că în acest fel, oricine ar putea fi încurajat să comită fapte de o gravitate sporită şi abuzuri, ca exponent al unui sistem, la un anumit moment dat. Pluralismul democratic, condiţia umană, demnitatea, libertatea, libertatea de opinie şi de orientare politică, libertatea de exprimare, integritatea corporală, sunt şi trebuie să rămână valori fundamentale, care trebuie să fie protejate, tocmai de aceea, fapte de acest gen comise de exponenţii regimului comunist, nu trebuie să rămână nepedepsite. Societatea în ansamblu, tânăra generaţie trebuie să aibă reprezentarea limitelor în care oamenii pot dispune de viaţa altor oameni, trebuie să aibă reprezentarea sentimentului de dreptate împlinită, în fine, trebuie să ştie că opresiunea, lichidarea vieţii unor oameni, pentru delictul de a nu fi de acord cu un regim politic este o crimă împotriva umanităţii şi ea trebuie să fie pedepsită.

Curtea, la alegerea pedepsei, a avut în vedere şi trecerea unui interval nerezonabil de timp în care instituţiile statului au ales să tragă la răspundere vinovaţii şi să facă dreptate puţinelor victime ale sistemului care încă supravieţuiesc.

Din acest ultim punct de vedere, în cauzele Scordino, DDDDDDDDDD., Musci şi alţii împotriva Italiei, Curtea europeană a Drepturilor Omului a arătat că, art. 6 din Convenţie impune statelor semnatare ale Convenţiei să îşi organizeze în aşa fel sistemul judiciar, încât să respecte garanţiile impuse de norma anterior menţionată, inclusiv, obligaţia de a soluţiona cauza într-un termen rezonabil. În cazul în care sistemul este deficitar din acest punct de vedere, un remediu este acela al accelerării procedurii iar alte remedii, adecvate unor situaţii particulare, sunt acelea compensatorii, între acestea Curtea europeană amintindu-le pe cele privind reducerea pedepselor .

Din acest punct de vedere, deşi pedeapsa care s-ar fi cuvenit inculpatului faţă de gravitatea deosebită şi urmările infracţiunii sale, ar fi fost detenţiunea pe viaţă, totuşi, având în vedere tardivitatea cu care autorităţile statului au ales să demareze procedurile judiciare dar şi vârsta deosebit de înaintată a inculpatului, Curtea a apreciat că aplicarea pedepsei închisorii, la maximul special al acesteia, este de natură să satisfacă toate scopurile pedepsei, dar mai cu seamă pe cel preventiv, cu referire expresă la prevenţia generală, la exemplaritatea pe care pedeapsa trebuie să o ofere oricui ar fi tentat, ca în numele unui regim politic, să mai comită astfel de atrocităţi.

S-a mai arătat că, circumstanţele personale nu îi sunt favorabile inculpatului, aşa cum rezultă din documentele aflate la dosarul său de cadre, documente furnizate de Arhiva CNSAS.

Astfel, inculpatul a fost un devotat convins al regimului comunist, după absolvirea Şcolii de Contrainformaţii, acesta luându-şi angajamente ferme faţă de partid:

"asigur partidul care m-a crescut şi m-a educat că voi duce cu şi mai multă perseverenţă lupta contra duşmanilor poporului nostru muncitor şi voi lovi fără cruţare în ei" (AANP, Fond cadre, dosar personal).

Încă de pe vremea cât a fost comandantul Penitenciarului Suceava, o notă de cunoaştere întocmită la 20 mai 1955 întocmită de Direcţia de cadre a MAI, îl înfăţişează pe inculpat-locotenentul major A., ca un ofiţer dur atât cu deţinuţii cât şi cu militarii din subordine.

Pe perioada cât a avut funcţii de comandant al Formaţiunii Borzeşti, a fost acuzat de imoralitate şi mutat la Formaţiunea Periprava, unde a condus în perioada 1 septembrie 1958 - 1 octombrie 1960, ca locţiitor, apoi, 1 octombrie 1960 - 1 septembrie 1963, comandant.

Aşa cum s-a arătat deja, la Periprava, cu ocazia investigaţiilor efectuate de superiorii săi, la 31 martie 1958, a fost întocmită o notă raport din care a rezultat severitatea regimului aplicat deţinuţilor şi pedepsele pe care obişnuia să le aplice.

În luna iulie 1963 superiorii săi, cu ocazia altor investigaţii efectuate la Periprava, s-au constatat o serie de abateri în activitatea inculpatului, fiind mutat la Colonia de muncă Ostrov - locţiitor comandant, apoi la Formaţiunea Giurgeni şi ulterior la Penitenciarul Văcăreşti. La Penitenciarul Văcăreşti a fost sancţionat cu mustrare pentru alte abateri disciplinare, în anul 1970. În anul 1980, în timp ce lucra la Spitalul Penitenciar Bucureşti, investigaţiile efectuate de serviciile de contrainformaţii militare au scos la iveală şi o infracţiune de luare de mită.

În ceea ce priveşte comportamentul procesual, aşa cum s-a arătat, inculpatul, de la bun început a negat comiterea oricăreia dintre faptele care i s-au imputat, arătând că nu cunoaşte pe niciunul dintre participanţii la proces, foşti deţinuţi politici, în ciuda faptului că aproape toţi aceştia l-au cunoscut pe inculpat.

Curtea nu a dat eficienţă acestui comportament din punct de vedere sancţionator, acceptând că există motive subiective pentru care inculpatul a adoptat acest comportament procesual, deşi în circumstanţele date, o împăcare cu sine şi cu trecutul, o acceptare a faptelor şi eventualul lor regret, ar fi constituit un anume remediu, o formă de reparaţie morală, pentru foştii deţinuţi şi urmaşii acestora, prezenţi la proces la numeroase termene de judecată, în ciuda vârstei şi distanţei faţă de sediul instanţei.

Prin urmare, faţă de cele mai sus expuse, instanţa de fond a condamnat pe inculpat la pedeapsa de 20 de ani închisoare.

În ceea ce priveşte pedepsele accesorii şi complementare, Curtea a reţinut că faţă de dispoziţiile art. 12 alin. (1) din Legea nr. 187/2022 de punere în aplicare a noului C. pen., în cazul succesiunii de legi penale intervenite până la rămânerea definitivă a hotărârii de condamnare, pedepsele complementare şi accesorii se aplică potrivit legii identificate ca fiind legea penală mai favorabilă în raport cu infracţiunea comisă.

Întrucât legea penală mai favorabilă identificată în cauză este C. pen. de la 1968, pedepsele complementare şi accesorii au fost stabilite potrivit acestei legi.

Prin urmare, Curtea, a interzis inculpatului drepturile prevăzute de art. 64 alin. (1) lit. a), b), c) şi e) din acelaşi cod, pe o perioadă de 7 ani, ca pedeapsă complementară, după executarea pedepsei principale a închisorii sau considerarea acesteia ca fiind executată, Curtea având în vedere gravitatea faptelor, comiterea lor prin abuz de funcţie, ca agent al statului, caracterul violent al faptelor, lipsa mustrărilor de conştiinţă.

Având în vedere executarea pedepsei în regim de detenţie, a interzis aceleaşi drepturi, ca pedeapsă accesorie, pe durata executării pedepsei.

În baza art. 67 alin. (1) şi (2) C. pen. de la 1968 a dispus degradarea militară a inculpatului (colonel în rezervă), având în vedere condamnarea la pedeapsa închisorii mai mare de 10 ani.

Având în vedere condamnarea inculpatului la pedeapsa închisorii pentru o infracţiune menţionată în anexa la Legea nr. 76/2008, Curtea a dispus în baza art. 7 alin. (1) rap. la art. 4 alin. (1) lit. b) din lege, prelevarea de probe biologice, în vederea introducerii profilului genetic în Sistemul Naţional de Date Genetice Judiciare.

7. Latura civilă a cauzei.

În cauză, s-au constituit părţi civile, în termenul prevăzut de art. 20 alin. (1) şi (2) C. proc. pen.: F., în calitate de persoană vătămată, fost deţinut politic, cu suma de 100.000 de euro, daune morale; C., în calitate de persoană vătămată, fost deţinut politic, cu suma de 100.000 de euro, daune morale; H., în calitate de persoană vătămată, fost deţinut politic, cu suma de 100.000 de euro, daune morale; G., în calitate de persoană vătămată, fost deţinut politic, cu suma de 50.000 de euro; B., în calitate de persoană vătămată, fost deţinut politic, cu suma de 200.000 de euro; E., în calitate de moştenitoare a tatălui său decedat EEEEEEEEEE., fost deţinut politic, cu suma de 100.000 euro; I., în calitate de fiică a tatălui său decedat, AAAAA., fost deţinut politic, cu suma de 50.000 daune morale şi D., în calitate de fiu al tatălui său decedat, FFFF., fost deţinut politic, cu suma de 1.300.000 euro.

Curtea a constatat că toate părţile civile din prezenta cauză sunt îndreptăţite să primească despăgubiri morale, pe temeiul răspunderii civile delictuale, unele părţi civile în considerarea unui prejudiciu direct, alte părţi civile în considerarea unui prejudiciu indirect, fiind victime colaterale ale faptelor din prezenta cauză.

Persoana vătămată este persoana care a suferit o vătămare fizică, materială sau morală prin fapta penală. Succesorii persoanei vătămate intervin în procesul penal, numai în condiţiile art. 24 alin. (1) C. proc. pen., adică, în condiţiile existenţei unei acţiuni civile promovate, în termen, de partea civilă şi continuată de succesori în termen de cel mult două luni de la data decesului.

În cauză, părţile civile I., D. şi E. nu sunt continuatori ai unor acţiuni civile formulate de autorii lor, ci aceştia reclamă drepturi proprii născute din propria lor prejudiciere. Celelalte părţi civile reclamă drepturi de despăgubire în calitatea lor de victime ale infracţiunilor, de foşti deţinuţi.

În ceea ce-i priveşte pe B., C., G., H., F., toţi aceştia sunt victime ale regimului de detenţie pe care l-au suportat în timpul încarcerării la Periprava. Toţi aceştia au rămas cu traume, cu sechele, cu sănătatea afectată, suferind de diferite afecţiuni în legătură directă cu regimul de detenţie. Destinele lor au fost schimbate pentru totdeauna datorită evenimentelor care le-au marcat viaţa iar consecinţele regimului de detenţie la care au fost supuşi, ilegal şi brutal, sunt ireversibile.

Prejudiciul moral nu este supus unor criterii legale de determinare. În acest caz, cuantumul daunelor morale se stabileşte, prin apreciere, ca urmare a aplicării de către instanţa de judecată a criteriilor referitoare la consecinţele negative suferite de cei în cauză, în plan fizic şi psihic, importanta valorilor lezate, măsura în care au fost lezate aceste valori, intensitatea cu care au fost percepute consecinţele vătămării, măsura în care le-a fost afectată situaţia familiară, profesională şi socială.

În privinţa daunelor morale, definite ca obiect al obligaţiei de dezdăunare pentru prejudiciul moral cauzat prin încălcarea, nesocotirea sau atingerea unor drepturi nepatrimoniale instanţa de judecată trebuie să recurgă, în vederea identificării şi evaluării acestei categorii de daune, la criterii obiective, singurele în măsură să ofere caracterul justificat al daunelor şi natura controlată a acestora.

Astfel de criterii obiective trebuie să răspundă principiului reparării integrale a prejudiciului cauzat, fie acesta de natură nepatrimonială, morală.

Părţilor civile le-a fost cauzat un prejudiciu moral sever reprezentat de lipsirea acestora pentru totdeauna de o viaţă normală, de o sănătate şi o integritate fizică deplină, de o sănătate morală deplină. De asemenea, Curtea a reţinut în mărturia expusă de directoarea CCCCCCCC., EEEEEEEE., potrivit căreia, stigmatul care li s-a pus, acela de duşmani ai poporului, au fost nevoiţi să-l poarte toată viaţa şi niciodată nu au putut evolua în viaţa socială şi profesională datorită acestui stigmat.

Deşi acest ultim aspect nu este consecinţa directă a faptei inculpatului, Curtea a avut în vedere că în prezenta cauză, va fi atrasă şi răspunderea delictuală a instituţiilor statului, care sunt continuatoare ale fostelor organe de stat, cu atribuţii în implementarea regimului de detenţie şi chiar cu atribuţii în ceea ce priveşte asumarea trimiterii acestor oameni în detenţie (MAI).

Astfel, în ceea ce îl priveşte pe F. din actele depuse la dosar a rezultat faptul că, acesta a fost condamnat la 8 ani închisoare pentru agitaţie publică, de Tribunalul Militar Teritorial Timişoara şi a fost încarcerat în Periprava o perioadă lungă de timp, 1959 - 1962. Din actele medicale depuse dar şi din dosarul de penitenciar rezultă că acesta, pe perioada detenţiei şi-a alterat în mod grav starea de sănătate, devenind inapt de muncă. Pe perioada detenţiei a suferit o pedeapsă de 28 de zile de izolare pentru legături cu alţi deţinuţi şi scrieri în limbi străine pe diferite obiecte.

Partea civilă C. a fost internat administrativ în baza Ordinului MAI nr. 10069/1960, pentru o perioadă de 24 luni, între martie 1960 - martie 1962, după o altă detenţie de 8 ani, constând în pedeapsa cu închisoarea aplicată prin Sentinţa penală nr. 376/1952 a Tribunalului Militar Bucureşti, pentru infracţiunea prevăzută de art. 209 C. pen.

Din relatările proprii, la Periprava a fost supus torturii, fiind bătut de inculpat, personal, deoarece nu era în graţiile acestuia, aplicându-i-se metode de schingiuire, cunoscute sub denumirea de covorul şi ringul. A suferit un şoc, care l-a urmărit toată viaţa, pentru că inculpatul a vrut să sară cu calul peste el, în faţa instanţei dând declaraţii ample sub acest aspect. Din documentele medicale depuse la dosar a rezultat faptul că a contactat boli grave din timpul detenţiei.

B. a fost condamnat la 4 ani şi 6 luni închisoare, pentru tentativă de trecere frauduloasă a frontierei, de Tribunalul Militar Timişoara şi a trecut prin mai multe penitenciare, ultimul fiind Periprava, între anii 1962 - 1963, când a fost graţiat. A stat şi la BB., în perioada 1961 - 1962, când tot inculpatul răspundea şi de această secţie.

Conform relatărilor proprii, a fost lovit de către inculpat cu parul peste umăr, suferind toată viaţa de pe urma acelei lovituri. Şi subalternii inculpatului l-au lovit, fie pentru că nu şi-a îndeplinit norma de muncă, fie pentru că a luat porumb crud de pe câmp.

G. a fost condamnat la 10 ani închisoare, pentru crima de uneltire contra ordinii sociale; a fost încarcerat la Periprava între anii 1959 - 1960. Conform relatărilor proprii a fost supus la bătăi din ordinul inculpatului, pentru că era bolnav şi inapt de muncă.

H. a fost condamnat la pedeapsa de 3 ani închisoare corecţională pentru delictul de comitere de acte preparatorii în vederea trecerii frauduloase a frontierei, prin Sentinţa penală nr. 501/1957 a Tribunalului Militar Constanţa şi a fost încarcerat în Colonia de muncă Periprava între anii 1959 - 1960.

Conform relatărilor proprii, dar şi ale martorului JJJ., H. a fost lovit de gardieni şi a fost supus la umilinţe pe perioada detenţiei.

În ceea ce le priveşte pe celelalte părţi civile, Curtea a arătat că deşi dreptul la viaţă aparţine exclusiv titularului său, totuşi, de acest drept se bucură, datorită raporturilor strânse de rudenie, afecţiune şi sprijin reciproc, şi persoanele aflate în legătură directă cu victimele, aşa cum sunt copiii faţă de părinţii lor.

Prin urmare stingerea dreptului la viată a oricăruia dintre aceşti subiecţi afectează negativ, iremediabil şi incomensurabil dreptul la familie şi la un mod de viaţă armonios. În aceste împrejurări suprimarea dreptului la viată al deţinuţilor decedaţi generează stingerea unor drepturi inseparabil legate de aceştia, cum sunt dreptul de a avea şi a păstra o familie; dreptul de a acorda şi a primi sprijin material şi/sau moral la/de la membrii familiei; dreptul de a desfăşura împreună cu membrii familiei, părinţi şi copii, activităţi domestice, organizatorice, de socializare sau de agrement familial.

Dimensiunea prejudiciului moral şi a pretium dolores se raportează, totodată, la anterioritatea raporturilor dintre subiecţii raportului de familie şi în lipsa unor probe contrarii, instanţa reţine că între părţile civile şi autorii lor au existat, fără echivoc, raporturi strânse de afecţiune, de respect, precum şi de participare activă, reciprocă la modul lor de viată, în familie. Prin urmare, fără îndoială şi părţile civile E., D. şi I., au suferit prejudicii morale incontestabile, însă imposibil de compensat pecuniar, date fiind valorile distruse, vieţile părinţilor lor.

Aceste daune au rolul de a ameliora, într-o anumită măsură suferinţele părţilor civile, pentru ca acestea să poată trece mai uşor peste trauma îndurată. Tocmai de aceea, chiar şi aceste dezdăunări trebuie să fie limitate, întrucât în caz contrar ar conduce la o îmbogăţire fără just temei a părţilor solicitante.

Astfel, partea civilă I. este fiica deţinutului AAAAA., care a decedat la Periprava în condiţii suspecte, în decembrie 1959. Potrivit relatărilor părţii civile I., AAAAA. a fost pe front în perioada 1942 - 1945, în Caucaz. În luna iulie a anului 1959 a fost arestat, fără ca familia să cunoască motivul sau locul unde a fost dus şi nu a mai ştiut nimic de el până în februarie 1960, când, familia a fost anunţată că a decedat în Formaţiunea de muncă Periprava. A decedat la vârsta de 48 de ani, diagnosticul pus la deces fiind acela de şoc miocardic.

Aşa cum rezultă din actele de la dosar, acesta a fost deţinut în baza Ordinului administrativ nr. 10052/20 iulie 1959 al MAI, fiind sancţionat cu 36 luni de domiciliu obligatoriu pentru activitate contrarevoluţionară.

Potrivit relatărilor părţii civile, profesional atât ea cât şi fratele său au avut de suferit, datorită dosarului pe care l-a avut tatăl lor, în calitate de condamnat politic, partea civilă nefiind nici admisă la liceu pentru acest aspect.

E. este fiica fostului deţinut politic EEEEEEEEEE., încarcerat la Periprava între anii 1959 - 1962, pe bază de ordin administrativ de internare, pentru omisiune de denunţ, după ce anterior a executat o altă pedeapsă cu închisoarea de 5 ani, aplicată de Tribunalul Militar Teritorial Bucureşti.

Partea civilă D. este fiul lui FFFF., fost deţinut politic, condamnat la 15 ani muncă silnică potrivit art. 207 alin. (2) C. pen. iar în perioada 1959 - 1962 a fost încarcerat în Formaţiunea de muncă Periprava. A decedat la vârsta de 49 de ani, în această colonie de muncă, cu diagnosticul caşexie, hepatocolicistită, neoplasm de cap de pancreas.

Aşa cum rezultă din hotărârile judecătoreşti depuse la dosar, D. a obţinut drept daune morale de la Statul Român, pentru prejudiciul rezultat din condamnarea politică şi detenţia tatălui său, suma de 13.000 de euro, pe care a încasat-o conform susţinerilor părţii civile (Sentinţa civilă nr. 718/14.05.2010 a Tribunalului Bucureşti).

Cu excepţia părţii civile FFFF., nicio altă parte civilă nu a mai fost despăgubită de Statul Român pentru prejudiciile cauzate. În cazul acestei părţi civile, Curtea a avut în vedere faptul primirii unei sume anterioare de bani şi a acordat numai o diferenţă din suma pe care ar fi considerat-o echitabilă.

Prin urmare, Curtea, având în vedere perioadele în care fiecare fost deţinut politic a fost încarcerat, având în vedere consecinţele suportate de fiecare dintre aceştia sau urmaşii lor, având în vedere şi modul în care fiecare a perceput şi suportat detenţia, s-a raportat la detenţie dar şi natura directă sau indirectă a prejudiciului, a acordat cu titlu de daune morale, părţilor civile sume de bani, pe care le-a apreciat ca fiind rezonabile.

S-a făcut precizarea că aceste daune nu sunt reparatorii, deoarece nu pot avea aptitudinea să redea niciuneia dintre părţi situaţia anterioară condamnării, dar au menirea să compenseze, să aducă o anume ameliorare în viaţa cotidiană a acestor părţi.

Curtea a avut în vedere şi trecerea timpului, care prin el însuşi, este în măsură să şteargă anumite consecinţe, în plan psihic ale acestor detenţii profund nedrepte şi inumane.

În fine, Curtea a avut în vedere şi faptul că aceste daune trebuie să fie rezonabile în cuantumul lor, să nu depăşească o anume limită a decenţei şi rezonabilităţii, pentru că altfel, s-ar îndepărta de la scopul pentru care au fost edictate de legiuitor.

În ceea ce priveşte suportarea acestor prejudicii de către părţile responsabile civilmente, alături de inculpat, a arătat următoarele:

Ministerul Afacerilor Interne a depus la dosarul cauzei note scrise prin care a solicitat să se constate că nu poate avea calitatea de parte responsabilă civilmente în această cauză, deoarece, potrivit art. 1 din Legea nr. 21/1990, Direcţia Generală a Penitenciarelor a trecut în subordinea Ministerului Justiţiei. Potrivit art. 1 alin. (1) din H.G. nr. 1849/2004, Administraţia Naţională a Penitenciarelor, instituţie în subordinea Ministerului Justiţiei, se organizează prin preluarea atribuţiilor, patrimoniului, personalului şi a bugetului aprobat Direcţiei Generale a Penitenciarelor.

De asemenea, Administraţia Naţională a Penitenciarelor a formulat note scrise, prin care a solicitat să se constate că această instituţie nu are calitatea de parte responsabilă civilmente. În perioada în care inculpatul şi-a desfăşurat activitatea la Colonia de Muncă Periprava, 1959 - 1963, Direcţiunea Generală a Penitenciarelor se afla în subordinea Ministerului Afacerilor Interne iar activitatea DGP se desfăşura în baza unor acte normative emise de ministrul de interne ori de adjunctul său - ordine, regulamente, decizii, decrete ale Marii Adunări Naţionale ori hotărâri ale Consiliului de miniştri. Abia în anul 1990, în temeiul art. 1 din Legea nr. 21/1990, Direcţia Generală a Penitenciarelor a trecut cu activ şi pasiv în subordinea Ministerului Justiţiei.

Statul Român, prin Ministerul Finanţelor Publice a formulat, de asemenea, note scrise, prin care a arătat că nu sunt întrunite condiţiile răspunderii civile delictuale în temeiul art. 1373 din noul C. civ., deoarece Statul Român nu a avut calitatea de comitent faţă de inculpat. Prin Decretul-lege nr. 118/1990 au fost prevăzute o serie de drepturi pentru persoanele persecutate din motive politice şi pentru prizonieri, acestea fiind echivalarea perioadei de detenţie cu vechimea în muncă, acordarea pensiei de urmaş pentru succesori, acordarea unei indemnizaţii lunare pentru fiecare an de detenţie, scutire de plata impozitelor şi taxelor locale, transport urban gratuit, etc.

Curtea, cu ocazia introducerii în cauză a acestor entităţi juridice, a argumentat măsura dispusă, arătând considerentele pentru care acestea au calitatea de părţi responsabile civilmente.

Temeiul răspunderii civile delictuale pentru fapta altuia este C. civ. de la 1864, potrivit art. 6 din C. civ. care reglementează aplicabilitatea în timp a celor două coduri, fiind vorba despre fapte comise sub imperiul Codului vechi şi anume dispoziţiile art. 1000 alin. (3) C. civ. de la 1864 care reglementează răspunderea comitentului pentru fapta prepusului.

Potrivit textului de lege menţionat, comitenţii sunt responsabili de prejudiciul cauzat de prepuşii lor în funcţiile ce li s-au încredinţat, răspunderea lor fiind solidară cu a prepuşilor lor. Curtea apreciază că un raport de muncă este întotdeauna baza unui raport de prepuşenie, din acest punct de vedere neexistând opinii diferite.

Inculpatul a comis fapta în calitatea sa de locţiitor şi apoi comandant al Coloniei de Muncă Periprava, entitate aflată în structura organizatorică a Direcţiei Generale a Penitenciarelor şi Coloniilor de Muncă, exercitând atribuţiile în cadrul cărora a comis fapta ca ofiţer activ al MAI. Direcţia Generală a Penitenciarelor şi Coloniilor de Muncă era organ al Ministerului Afacerilor Interne, în baza HCM nr. 729/1951. Potrivit Regulamentului privind aplicarea regimului în locurile de deţinere, aprobat prin Ordinul nr. 4045/1962 al ministrului Afacerilor Interne, locurile de deţinere erau organizate şi conduse de DGPCM iar comandantul a fost numit prin ordin al directorului general al acestei entităţi. Totodată, potrivit HCM nr. 729/1951 comandanţii de penitenciare erau subordonaţi conducerii DGPCM.

Inculpatul a fost numit în funcţia de locţiitor al Coloniei de Muncă prin Ordinul nr. 1515/1958 al DGPCM. Direcţia şi supravegherea exercitate de DGPCM asupra inculpatului în exercitarea sarcinilor încredinţate, au rezultat din numeroase probe aflate la dosar. Activitatea inculpatului a fost examinată în repetate rânduri în şedinţele de analiză a muncii desfăşurate la DGPCM, din notele de control întocmite de cadrele cu funcţii de conducere din rândul DGPCM, în baza cărora a fost sancţionat în repetate rânduri şi uneori, retrogradat.

Direcţia Generală a Penitenciarelor şi Coloniilor de Muncă era entitate juridică distinctă de Ministerul Afacerilor Interne, chiar dacă funcţiona în subordinea acestuia, având propria organizare şi propriul patrimoniu, astfel cum s-a prevăzut în actul normativ de înfiinţare, HCM nr. 729/1951. Potrivit art. 35 din Decretul nr. 31/1954, faptele săvârşite de organele persoanei juridice, cu prilejul exercitării funcţiei lor, sunt faptele persoanei juridice înseşi.

Prin Legea nr. 21/1990 (art. 1), Direcţia Generală a Penitenciarelor a trecut în subordinea Ministerului Justiţiei, cu activ şi pasiv iar dispoziţiile art. 1 din H.G. nr. 1849/2004 au prevăzut în mod expres faptul că, Administraţia Naţională a Penitenciarelor a fost organizată prin preluarea patrimoniului, personalului şi bugetului Direcţiei Generale a Penitenciarelor, fiind succesoarea în drepturi şi obligaţii a fostei DGP, în baza legii. Cum în pasivul autoarei s-a născut o obligaţie de dezdăunare, potrivit legii în vigoare la acel moment, această obligaţie s-a transmis şi succesoarei ANP, potrivit art. 1 din H.G. nr. 1849/2004.

În ceea ce priveşte Ministerul Afacerilor Interne, aşa cum s-a mai arătat, DGPCM făcea parte din structura şi se afla în subordinea MAI, potrivit Decretului nr. 38/1951 şi potrivit art. 1 din HCM nr. 729/1951.

Inculpatul a fost numit în funcţia de comandant al Coloniei de Muncă prin Ordinul nr. 2893/1960 al Ministerului Afacerilor Interne. Alegerea inculpatului pentru a fi numit în această funcţie, s-a făcut de la nivelul de vârf al Ministerului Afacerilor Interne, având în vedere devotamentul faţă de partid şi ideologia acestuia dar şi determinarea viitorilor comandanţi de a lupta împotriva duşmanilor poporului, aşa cum a rezultat din notele aflate la dosar.

Inculpatul s-a aflat în permanenţă, pe timpul exercitării funcţiilor sale, sub supravegherea şi controlul MAI. Încă de când se afla la Penitenciarul Suceava, a fost verificat de Direcţia cadre din cadrul MAI - nota de cunoaştere din 20 mai 1955, dosar cadre F-1195, notă din care rezultă că era dur cu deţinuţii şi cu militarii din subordine, dar că era apreciat pentru calităţile sale organizatorice.

Prin nota-raport din 31 martie 1958, dosar cadre F-1195, întocmită în comun de reprezentanţi ai DGPCM şi Direcţia Regională a MAI Bacău, s-au evidenţiat o serie de abateri comise în calitate de comandant al Formaţiunii Borzeşti. Pentru abaterile din cadrul Formaţiunii Periprava, a fost întocmită nota raport din 13 iulie 1963, notă întocmită de locotenent-colonelul FFFFFFFFFF., din cadrul Direcţiei Politice a MAI şi maiorul de securitate GGGGGGGGGG., locţiitor al şefului Serviciului II din cadrul Direcţiei cadre a MAI.

Prin urmare, activitatea inculpatului s-a aflat tot timpul sub controlul Ministerului Afacerilor Interne, care de altfel, l-a selectat şi ulterior l-a promovat în diferite funcţii de conducere la mai multe penitenciare.

Acestei entităţi îi pot fi astfel puse în sarcină, culpa în alegere, în direcţie şi supraveghere, mai presus de orice îndoială.

Cât priveşte Statul Român, reprezentat de Ministerul Finanţelor Publice, este mai presus de orice dubiu că Statul trebuie să răspundă, pentru că politica statală a fost cea care a permis nu doar detenţia ilegală, abuzivă a deţinuţilor politici, ci şi abuzurile comise împotriva acestora, această politică fiind girată legislativ dar şi prin ordine şi instrucţiuni emise de la nivelul cel mai înalt al ierarhiei statale. Politica statală de a-i reprima pe duşmanii poporului a fost o politică trasată prin legea fundamentală, în acest sens fiind prevederile art. 16 şi 17 din Constituţia Republicii Populare Române din anul 1952.

Tratamentele neomenoase aplicate de inculpat deţinuţilor politici, direct sau prin intermediul subalternilor, au fost consecinţa acestei politici statale, care, la nivel legislativ, constituţional, a calificat pe toţi cei care nu sunt de acord cu sistemul comunist, ca fiind duşmani ai poporului, duşmani care trebuiau izolaţi şi reprimaţi. Statul este vinovat şi pentru detenţia ilegală a celor mai mulţi dintre deţinuţii din prezenta cauză, permiţând aplicarea de pedepse, în afara cadrului legal şi constituţional, stabilite prin Ordine ale Ministrului Afacerilor Interne, în prelungirea altor pedepse executate şi aplicate de instanţe, astfel încât libertatea cetăţenilor români a fost nesocotită cu bună ştiinţă de statul român, prin angajaţii săi.

Inculpatul a comis faptele din prezenta cauză în calitate de agent al statului şi din acest punct de vedere Curtea a reţinut aspectul că, politica statală nu putea fi dusă la îndeplinire fără voinţa agenţilor săi, aceştia fiind cei care au făcut să fie posibilă exterminarea unui număr impresionant de cetăţeni români, opozanţi ai regimului comunist. Aceasta nu înseamnă că răspunderea trebuie să fie disipată, ci, ea trebuie să fie clar delimitată, deoarece statul a creat cadrul necesar pentru exterminare iar inculpatul, ca şi alţi agenţi ai statului, a luat măsuri concrete pentru ducerea la îndeplinire. Statul se apără în sensul că a adoptat oarece măsuri reparatorii pentru victimele regimului comunist iar inculpatul se apără, în sensul că nu a făcut decât să execute politica statală, altfel spus nu există vinovaţi. Instanţa de fond a arătat că nu poate accepta această apărare. De măsurile luate de stat, nu au beneficiat părţile civile din prezenta cauză, cu excepţia părţii civile D., iar anumite reparaţii de care au mai beneficiat unii dintre ei (cum ar fi o indemnizaţie simbolică de luptător anticomunist, în cazul tatălui părţii civile E.), nu reprezintă satisfacţii echitabile, pentru prejudiciile cauzate.

Ca urmare, toate părţile responsabile civilmente introduse în cauză trebuie să răspundă alături de inculpat, fiind întrunite condiţiile prevăzute de lege pentru a răspunde pentru fapta altuia.

Ca atare, faţă de dispoziţiile art. 998 - 999 şi art. 1000 alin. (3) C. civ. de la 1864, acestea au fost obligate în solidar cu inculpatul la plata despăgubirilor civile stabilite.

Având în vedere dispoziţiile art. 274 alin. (1) şi (3) C. proc. pen., a obligat inculpatul în solidar cu părţile responsabile civilmente la plata cheltuielilor judiciare către stat, în cuantum de 22.000 RON, având în vedere şi cheltuielile efectuate de organele de urmărire penală dar şi cele care s-au efectuat la instanţă, la numeroase termene de judecată, în special, cele efectuate cu executarea mandatelor de aducere a martorilor de la distanţe apreciabile faţă de sediul instanţei.

Împotriva acestei hotărâri au declarat apel părţile responsabile civilmente Statul Român prin Ministerul Finanţelor Publice, Ministerul Afacerilor Interne, Administraţia Naţională a Penitenciarelor şi inculpatul A.

Apelantul - parte responsabilă civilmente Statul Român prin Ministerul Finanţelor Publice a criticat hotărârea instanţei de fond sub aspectul soluţionării laturii civile în sensul reţinerii în debit în cauză a Ministerului Finanţelor Publice în reprezentarea Statului român în calitate de parte responsabilă civilmente.

- A susţinut că atragerea răspunderii civile a părţii responsabile civilmente se impunea a fi analizată din perspectiva mecanismelor angajării răspunderii comitenţilor pentru prepuşi, sediul materiei, în prezent, fiind susţinut de dispoziţiile art. 1373 din noul C. civ.

Astfel, din economia acestor dispoziţii a arătat că nu se poate reţine calitatea de "prepus" a Statului român, chiar şi prin Ministerul Finanţelor Publice, pentru inculpat, orice teză de argumentaţie în acest sens fiind eliptică de conţinut sub aspectul fundamentării de jure a demersului.

- A mai susţinut că din economia dispoziţiilor legale arătate, părţile civile în cauză care au înţeles să se îndrepte inclusiv împotriva persoanelor pe care înţeleg să le identifice ca persoane responsabile civilmente puteau uza de procedurile prevăzute de aceste instrumente juridice pentru afirmarea unor pretenţii de dezdăunare.

Un exemplu elocvent susţinut fără ecou în faţa instanţei de fond a privit situaţia părţii vătămate C. care chiar a înţeles acest mecanism exercitându-şi dreptul la acţiunea în pretenţii în temeiul Legii nr. 221/2009, demersul său fiind înregistrat pe rolul Tribunalului Galaţi sub nr. x/2009.

Aşadar, chiar dacă ar fi conchis, injust asupra unui paralelism de mecanisme de reparaţie, sub imperiul electa una via, instanţa avea obligaţia de a recunoaşte autoritatea judecătorească a soluţiilor pronunţate în prealabil cu privire la această parte civilă.

- În continuarea silogismului propus instanţei de reformare, a arătat că fundamentul juridic al cererii de atragere a răspunderii Statului Român prin Ministerul Finanţelor Publice, are susţinere legală exclusiv în contextul art. 35 şi art. 37 din Decretul nr. 31/1954, în vigoare la momentul săvârşirii faptelor.

Prin urmare, aceste dispoziţiile legale au instituit două reguli clare. Prima regulă era aceea că Statul nu răspunde pentru obligaţiile asumate de celelalte subiecte de drept public, iar cea de-a doua regulă era în sensul că niciunul dintre aceste subiecte de drept public nu răspunde pentru obligaţiile asumate de stat.

O a doua situaţie, reglementată expres de lege, în care se poate angaja răspunderea directă a Statului Român, este cea reglementata prin art. 52 din Constituţie, respectiv art. 504 din C. proc. pen. (art. 538 din noul C. proc. pen..), "statul răspunde patrimonial pentru prejudiciile cauzate prin erorile judiciare, iar răspunderea acestuia este stabilită numai în condiţiile legii." Or, în cauza dedusă judecăţii nu este invocat un prejudiciu ca urmare a săvârşirii unei erori judiciare pentru a putea fi atrasă răspunderea directă a Statului Român. Asta este un contraargument.

- În egală măsură, subsumat celor mai sus arătate, circumstanţiat de soluţia dată laturii civile sub aspectul solidarităţii pasive consolidată de instanţa primului grad de jurisdicţie, a solicitat instanţei de reformare ca în realizarea actului de judecată inerent controlului judecătoresc ierarhic superior devolutiv să reţină în analiză incidenţa dispoziţiilor art. 1039 din C. civ. 1865.

Nu există nicio urmă de îndoială asupra faptului ca izvoarele solidarităţii pasive sunt fie convenţia părţilor, fie legea. Întrucât solidaritatea este o excepţie de la regula divizibilităţii datoriei, s-a precizat că ea trebuie sa fie menţionată în mod expres, iar solidaritatea pasivă nu se prezumă.

Pe cale de consecinţă, dacă solidaritatea pasivă nu se prezumă, existenţa ei va trebui dovedită de cel care o invocă/solicită, dovada solidarităţii urmând a se realiza după regulile dreptului comun în materia probei actelor juridice.

- A mai arătat că, un alt aspect, de această dată de ordin procedural, rămas neantamat de instanţa de fond vizează incidenţa în speţă a dispoziţiilor art. 20 alin. din C. proc. civ. potrivit cărora termenul pentru constituirea ca parte civilă se împlineşte premergător începerii cercetării judecătoreşti. Organele judiciare au obligaţia de a aduce la cunoştinţa persoanei vătămate acest drept.

În speţă, astfel cum rezultă din actele de procedură aflate la dosarul cauzei, începerea judecăţii în ceea ce îl priveşte pe inculpatul A. s-a dispus de instanţa de judecată la data de 14.10.2014.

Potrivit informaţiilor afişate pe site-ul Curţii de Apel Bucureşti, citarea în cauză a Ministerului Finanţelor Publice, în reprezentarea Statului român, ca parte responsabilă civilmente, a fost dispusă la termenul din 28.04.2015, aşadar ulterior începerii cercetării judecătoreşti.

Apelanta - parte responsabilă civilmente Administraţia Naţională a Penitenciarelor a criticat hotărârea cu privire la latura civilă, susţinând că prima instanţă a dispus achitarea către părţile civile a sumei de 310.000 euro, fără ca acestea să justifice cererea formulată.

- A susţinut că la dosar nu a existat nicio dovadă a modului în care s-a ajuns la această sumă, ea fiind în mod subiectiv stabilită de instanţa de judecată, învederând că sumele acordate cu titlu de daune morale părţilor civile au fost diferite, fără a exista o motivare pentru care s-a dispus în acest mod.

- A mai susţinut că a invocat în faţa primei instanţe faptul că două din părţile civile au beneficiat deja de daune morale pentru condamnările politice suferite personal sau de părinte, în temeiul Legii nr. 221/2009.

- De asemenea, a fost stabilită în mod global răspunderea părţilor responsabil civilmente, fără o minimă distincţie între cele trei instituţii şi fără a analiza cererea de scoatere din cauză a Administraţiei Naţionale a Penitenciarelor.

- A mai susţinut că deşi a invocat excepţia lipsei calităţii de parte responsabilă civilmente a A.N.P., prima instanţă nu s-a pronunţat asupra cererii formulate. Şi din acest motiv apreciază hotărârea ca fiind nelegală. Astfel, s-a arătat că Administraţia Naţională a Penitenciarelor este o instituţie publică centrală din subordinea Ministerului Justiţiei care s-a înfiinţat în anul 2004, potrivit dispoziţiilor art. 1 alin. (1) din H.G. nr. 1849/2004 privind organizarea, funcţionarea şi atribuţiile Administraţiei Naţionale a Penitenciarelor.

A apreciat că sunt aplicabile dispoziţiile art. 1373 din Legea nr. 287/2009 putând fi angajată răspunderea comitentului pentru fapta prepusului, în sensul angajării răspunderii Ministerului Afacerilor Interne, în calitate de comitent, în repararea prejudiciului produs de faptele săvârşite de prepus, inculpatul A., în legătură cu atribuţiile sau scopul funcţiilor încredinţate.

Calitatea de comitent a Ministerului Afacerilor Interne rezultă din aceea că el este cel care în temeiul legii a exercitat direcţia, supravegherea şi controlul asupra celui care a îndeplinit anumite funcţii sau însărcinări în interesul său ori al altuia. Inculpatul a fost salariatul MAI, motiv pentru care acestuia îi poate fi atribuită calitatea de comitent, precum şi drepturile şi obligaţiile care derivă din acest raport.

Faţă de cele prezentate, a solicitat instanţei să constate că Administraţia Naţională a Penitenciarelor este o persoană juridică fără calitate procesuală pasivă.

- A mai arătat că acţiunile în răspundere civilă delictuală introduse de părţile civile sunt prescrise, neputându-se afirma că persoanele care au formulat acţiuni civile nu au cunoscut cine era făptuitorul şi prejudiciul suferit în termenul legal pentru formularea unor asemenea pretenţii. În speţă este vorba de fapte comise în perioada 1958 - 1963, instanţa trebuind din oficiu să se pronunţe asupra excepţiei prescripţiei acţiunii în răspundere civilă delictuală.

- Au fost admise acţiunile civile formulate, însă din probele existente la dosar nu s-a probat fără putinţă de tăgadă că au existat fapte ilicite comise de A., fapte care să atragă răspunderea civilă delictuală a Administraţiei Naţionale a Penitenciarelor.

Având în vedere cele de mai sus, a solicitat instanţei admiterea apelului, desfiinţarea sentinţei primei instanţe şi pronunţarea unei noi hotărâri potrivit regulilor referitoare la soluţionarea acţiunii civile la judecata în fond.

Apelantul - parte responsabilă civilmente Ministerul Afacerilor Interne a criticat hotărârea primei instanţei, susţinând următoarele:

- Instituţia Ministerul Afacerilor Interne nu a fost citată în faza în faza urmăririi penale, şi nici în cea a camerei preliminare, ţinând totodată cont de influenţa pe care această procedură o are asupra fazelor de judecată ulterioare, de obligaţia organelor judiciare de a desfăşura urmărirea penală şi judecata cu respectarea garanţiilor procesuale şi a drepturilor părţilor, apreciind că i-a fost încălcat dreptul la un proces echitabil în componenta sa privind contradictorialitatea, oralitatea şi egalitatea armelor, sens în care formulat cereri, excepţii şi motive de nelegalitate.

- S-a arătat că, aşa cum reiese din înscrisurile aflate la dosarul cauzei, inculpatul A. şi-a desfăşurat activitatea în cadrul Penitenciarului Canal Colonia Poarta Albă, între anii 1953 - 1955, perioadă în care rudele părţilor civile erau încarcerate la unitatea menţionată. Faţă de acest aspect, a apreciat că instituţia M.A.I. nu are calitate procesuală pasivă în prezenta cauză întrucât, în temeiul art. 1 din Legea nr. 21/1990 pentru trecerea Direcţiei generale a penitenciarelor din cadrul Ministerului de Interne în subordinea Ministerului Justiţiei, "Direcţia Generală a Penitenciarelor din subordinea Ministerului de Interne trece, cu întreg activul şi pasivul, în subordinea Ministerului Justiţiei".

Mai mult decât atât, art. 24 alin. (2) C. proc. pen., stabileşte condiţiile de exercitare a acţiunii civile de către sau faţă de succesori, care prevede că "în caz de deces, reorganizare, desfiinţare sau dizolvare a părţii responsabile civilmente, acţiunea civilă rămâne în competenţa instanţei penale dacă partea civilă indică moştenitorii sau, după caz, succesorii în drepturi ori lichidatorii părţii responsabile civilmente, în termen de cel mult două luni de la data la care a luat cunoştinţă de împrejurarea respectivă".

S-a apreciat că rezultă fără dubiu, că în litigiul care formează obiectul prezentei cauze, Ministerul Afacerilor Interne nu are calitate procesuală pasivă, întrucât succesorul în drepturi al unităţii la care şi-a desfăşurat activitatea inculpatul este Administraţia Naţională a Penitenciarelor aflată în subordinea Ministerului Justiţiei.

- Pe de altă parte, s-a apreciat că ipoteza răspunderii civile a M.A.I. instituită de art. 1373 C. civ., ca o răspundere a comitentului pentru fapta prepusului, nu poate fi reţinută, întrucât, în urma analizei aspectelor relevate de cauza dedusă judecăţii, se constată, în mod neechivoc, faptul că între Ministerul Afacerilor Interne şi inculpat, nu există raporturi similare celor existente între comitent şi prepus. Cu alte cuvinte, inculpatul nu este prepusul instituţiei M.A.I., fapt pentru care, în mod logic, instituţiei nu îi poate fi atribuită calitatea de comitent al acestuia şi, implicit, nici drepturile şi obligaţiile care derivă din acest raport.

Condiţia esenţială a raportului de prepuşenie este reprezentată de raportul de subordonare, iar pentru angajarea răspunderii civile a comitentului este necesar ca prepusul să fi săvârşit fapta în cadrul atribuţiilor de serviciu.

Or, s-a apreciat că, în speţa dedusă judecăţii nu există un ordin, sau o dispoziţie, emisă de M.A.I. prin care inculpatului i se trasau sarcini în sensul săvârşirii infracţiunilor pentru care este judecat.

- S-a mai susţinut că nelegalitatea urmăririi penale determinată de încălcarea dreptului la apărare al M.A.I. S-a arătat că, deşi Ministerul Afacerilor Interne a fost greşit introdus în cauza dedusă judecăţii, odată cu dobândirea calităţii de parte responsabilă civilmente, această instituţie publică beneficiază de toate drepturile prevăzute de legea procesual penală (art. 10, art. 87 C. proc. pen.).

Astfel, în acest context procedural, s-a apreciat că ministerului i-au fost încălcate drepturile procesuale stabilite de lege, a căror respectare trebuia să fie asigurată de procuror, inclusiv în faza de urmărire penală.

- Al treilea motiv de nelegalitate decurge din necompetenţa Parchetului de pe lângă Curtea de Apel Bucureşti şi necompetenţa Curţii de Apel Bucureşti, inculpatul fiind acuzat de fapte comise în exercitarea funcţiei deţinute, acelea de comandant şi respectiv de locţiitor al comandantului Coloniei de Muncă Periprava, unitate aflată în subordinea DGP (astăzi ANP) şi, totodată, la data la care este acuzat că a comis faptele, acesta avea calitatea de ofiţer activ (în prezent fiind ofiţer în rezervă).

Studiind dosarul cauzei, dar şi motivarea hotărârii judecătoreşti de condamnare a inculpatului A., se constată că organul judiciar competent (după materie şi calitatea persoanei) la acea vreme, pentru efectuarea de cercetări în raport de existenţa unor cazuri de moarte suspectă sau violentă, omoruri ş.a., în colonia de muncă condusă de inculpat, era procuratura militară.

Din acest punct de vedere, s-a arătat că este lesne de observat că un militar ce a săvârşit infracţiuni grave, în legătură cu atribuţiile sale de serviciu, a fost anchetat de procurori civili şi condamnat de judecători civili.

- Al patrulea motiv de nelegalitate instanţa de fond a constatat că nu a intervenit prescripţia răspunderii penale. Instanţa de fond şi-a motivat în principal condamnarea inculpatului pentru o faptă penală care, deşi a fost săvârşită în anul 1963, s-a considerat că nu a intervenit prescripţia răspunderii penale în acest caz.

Apelantul a considerat că sentinţa penală pronunţată de prima instanţă este esenţial nelegală având în vedere că, în realitate, pentru fapta reţinută de instanţă în sarcina inculpatului A. a intervenit prescripţia răspunderii penale încă de la data de 01.11.1978, singura soluţie ce putea fi pronunţată de instanţă fiind aceea a încetării procesului penal, cu ambele sale laturi, respectiv atât latura penală, cât şi latura civilă.

S-a mai arătat că interesul legal de a invoca prescripţia răspunderii penale în prezenta cauză se justifică, prin aceea că, în calitate de parte responsabilă civilmente, MAI a fost obligată prin hotărârea judecătorească să plătească mari sume de bani părţilor civile, hotărâre care, după opinia sa, are un caracter nelegal.

În legătură cu motivarea făcută de instanţă în primă etapă, a considerat că, în realitate la dosarul cauzei nu există nicio probă din care să rezulte că organele fostului partid comunist ar fi făcut presiuni de orice fel, de natură a împiedica organele judiciare (în mod continuu în perioada 1963 - 1989) să se sesizeze, să efectueze cercetări, eventual să-l trimită în judecată şi să-l condamne pe inculpatul A.

În opinia apărării, atitudinea "non combat" adoptată de unitatea competentă de parchet, în raport cu obligaţiile de efectuare de cercetări privind evenimentele din Colonia de Muncă Periprava, este singurul motiv identificat în probele cauzei care a determinat netragerea la răspundere penală, în termenele stabilite de lege, a vinovaţilor pentru evenimentele petrecute în această colonie până în anul 1963. Acest tip de atitudine nu poate constitui, în sine, o cauză care să suspende cursul prescripţiei, conform legii.

Conform prevederilor Legii nr. 27/2012, de modificare a C. pen. român, prescripţia nu este aplicabilă infracţiunilor contra păcii şi omenirii şi nici infracţiunilor de omor sau infracţiunilor intenţionate urmate de moartea victimei, pentru care nu s-a împlinit termenul de prescripţie la data intrării în vigoare a acestei dispoziţii.

Sub acest aspect, s-a susţinut că, în jurisprudenţa Curţii europene, prin hotărârea pronunţată la 22.06.2000 în "Cauza Coeme şi alţii împotriva Belgiei", s-a statuat că numai în situaţia în care legea naţionala a unui stat consideră prescripţia ca fiind o prevedere procedurală (şi nu de drept substanţial cum este ea în legislaţia românească), este posibilă modificarea acelei reguli cu scopul de a prelungi termenul de prescripţie în ceea ce priveşte infracţiunile pentru care nu s-a împlinit deja acest termen la momentul modificării.

- Al cincilea motiv de nelegalitate: neaplicarea graţierii. S-a arătat că această grabă a justiţiei "contemporane" de a-l condamna pe inculpat a determinat atât organul judiciar, cât şi instanţa de fond să ignore, în mod nepermis, existenţa, începând din anul 1963, a unor acte normative de amnistie sau graţiere colectivă, în condiţiile în care unele din aceste acte de clemenţă erau aplicabile situaţiei inculpatului A.

În acest sens, s-a menţionat Decretul nr. 11/1988 care reglementa reducerea obligatorie la jumătate a oricărei pedepse cu închisoarea mai mare de 10 ani.

Ca urmare a neaplicării cel puţin a acestui act normativ, chiar şi în situaţia în care faptele inc. A. nu ar fi prescrise, s-a considerat că acesta este pus situaţia de a executa în mod nelegal 10 ani de închisoare.

Având în vedere cele expuse, a solicitat, în principal, restituirea dosarului judecătorului de cameră preliminară ca urmare a faptului că instituţia M.A.I., în calitate de parte responsabilă civilmente fost exclusă ab initio din procedura de cameră preliminară, fiindu-i restrânsă în mod absolut posibilitatea de a avea cunoştinţă şi de a dezbate excepţiile ridicate din oficiu şi susţinerile parchetului, plasându-o într-o situaţie dezavantajoasă.

Apelantul inculpat A. a solicitat, în temeiul art. 421 pct. 2 lit. a) C. proc. pen., admiterea apelului şi, pe cale de consecinţă, să fie desfiinţată Sentinţa penală nr. 58/F/30.03016 pronunţată de Curtea de Apel Bucureşti.

Pe fondul cauzei, în ceea ce priveşte latura penală:

- Cu privire la actele materiale reţinute în conţinutul infracţiunii continuate, presupus săvârşite în perioada 01.08.1958 - 17.06.1960, respectiv până la data intrării în vigoare a Decretului-Lege nr. 212/1960:

În temeiul dispoziţiilor art. 396 alin. (5) raportat la art. 16 lit. b) teza I C. proc. pen. a solicitat achitarea, întrucât fapta nu este prevăzută de legea penală, având în vedere următoarele că respectivele acte materiale au fost săvârşite înainte de intrarea în vigoare a decretului mai sus menţionat, acestea nefiind incriminate la data săvârşirii, motiv pentru care urmează a nu fi considerate ca făcând parte integrantă din infracţiunea continuată, în acord cu principiul fundamental al legalităţii incriminării;

De asemenea, este încălcat principiul neretroactivităţii legii penale consacrat de art. 15 alin. (2) din Constituţia României.

- Cu privire la actele materiale reţinute ca fiind săvârşite în perioada 17.06.1960 - 01.11.1963, a solicitat, în principal, admiterea cererii de schimbare a încadrării juridice, în temeiul art. 396 alin. (6) raportat la art. 16 lit. f) C. proc. pen., încetarea procesului penal, întrucât a intervenit prescripţia răspunderii penale pentru orice acte săvârşite de către inculpat după data intrării în vigoare a Decretului-lege nr. 212/1960, respectiv după data de 17.06.1960 şi până la 01.11.1963.

A solicitat să se aibă în vedere dispoziţiile art. 164 pct. 1 C. pen. 1936, potrivit cărora prescripţia stinge incriminarea pentru crime pedepsite cu muncă silnică sau detenţiunea grea, prin 15 ani împliniţi.

În subsidiar, dacă se va considera neîntemeiată cererea de schimbare a încadrării juridice, a solicitat în temeiul art. 396 alin. (5) raportat la art. 16 lit. b) teza a II-a C. proc. pen., achitarea, întrucât faptele nu au fost săvârşite cu vinovăţia prevăzută de lege.

În ceea ce priveşte latura civilă:

- în principal, potrivit dispoziţiilor art. 25 alin. (5) C. proc. pen., a solicitat să se dispună lăsarea nesoluţionată a acţiunii civile;

- în subsidiar, în situaţia în care se va pronunţa achitarea pe latură penală, având în vedere dispoziţiile art. 16 lit. b) teza II C. proc. pen., să se dispună respingerea ca neîntemeiată a acţiunii civile.

Cele de mai sus au fost solicitate având în vedere următoarele considerente:

- Cu privire la actele materiale reţinute în conţinutul infracţiunii continuate, presupus săvârşite în perioada 01.08.1958 - 17.06.1960, să se observe că acestea nu erau incriminate ca infracţiuni până la intrarea în vigoare a Decretului-lege nr. 212/1960.

În acest sens, indiferent de legea penală considerată ca fiind aplicabilă în cazul infracţiunii continuate, să fie avut în vedere că momentul consumării acesteia coincide cu cel al consumării primului act material legal incriminat, or acesta poate fi considerat ca fiind săvârşit la data de 17.06.1960, nicidecum anterior intrării în vigoare a unor dispoziţii legale care să încadreze fapta ca infracţiune, în caz contrar fiind o încălcare a principiului activităţii legii penale.

Astfel, s-a apreciat că infracţiunea continuată s-a consumat la data săvârşirii primului act material incriminat de legea penală, fără a lua în considerare ca făcând parte din conţinutul acesteia activităţile anterioare, similare, dar nepedepsite de legiuitor la data desfăşurării lor, în caz contrar încălcându-se principiile legalităţii incriminării şi neretroactivităţii legii penale.

Având în vedere aceste argumente, apelantul inculpat a solicitat achitarea pentru actele materiale presupus săvârşite în perioada 01.08.1958 - 17.06.1960, întrucât acestea nu erau prevăzute de legea penală la data comiterii lor (art. 16 lit. b) teza I C. proc. pen.).

- Cu privire la actele materiale reţinute ca fiind săvârşite în perioada 17.06.1960 - 01.11.1963, apelantul a solicitat, în temeiul art. 396 alin. (6) raportat la art. 16 lit. f) C. proc. pen., încetarea procesului penal, întrucât a intervenit prescripţia răspunderii penale pentru orice acte săvârşite de către inculpat după data intrării în vigoare a Decretului-lege nr. 212/1960, respectiv după data de 17.06.1960 şi până la 01.11.1963, având în vedere următoarele argumente:

Conform dispoziţiilor art. 164 pct. 1 C. pen. 1936, prescripţia stinge incriminarea pentru crime pedepsite cu munca silnică sau detenţiunea grea, prin 15 ani împliniţi. Or, raportat la pedeapsa prevăzută de art. 2314 C. pen. 1936, termenul de prescripţie pentru infracţiunea de tratamente neomenoase este de 15 ani.

În acest sens, a solicitat să fie avut în vedere faptul că, în cauză, nu au fost incidente dispoziţiile privind imprescriptibilitatea crimelor împotriva umanităţii, având în vedere principiul neretroactivităţii actelor ce stabilesc imprescriptibilitatea. De asemenea, conform art. 20 din Constituţia României, dacă există neconcordanţe între pactele şi tratatele privitoare la drepturile fundamentale ale omului, la care România este parte, şi legile interne, au prioritate reglementările internaţionale, cu excepţia cazului în care Constituţia sau legile interne conţin dispoziţii mai favorabile.

Pe cale de consecinţă, având în vedere faptul că legea internă este mai favorabilă sub aspectul prevederilor referitoare la prescripţie, nu se pot aplica, în prezenta cauză, prevederile din dreptul internaţional privind imprescriptibilitatea acestor fapte, astfel cum în mod greşit a reţinut instanţa de fond, respectiv inaplicabilitatea dispoziţiilor Convenţiei europene privind imprescriptibilitatea crimelor împotriva umanităţii şi a crimelor de război.

Prin urmare, până la data de 08.12.2006, niciun act normativ nu interzicea organelor competente să efectueze acte de urmărire penală cu privire la faptele inculpatului, întrucât, deşi nu exista nicio cauză de împiedicare a desfăşurării urmăririi penale împotriva acestuia nu a fost efectuat niciun act de urmărire, a intervenit prescripţia.

- Cu privire la elemente constitutive ale infracţiunii:

În situaţia în care se va aprecia C. pen. de la 1968 ca fiind legea penală mai favorabilă, astfel cum a reţinut instanţa de fond, s-a solicitat a se observa că nu sunt întrunite elementele laturii obiective ale infracţiunii de tratamente neomenoase, în cele două variante - art. 358 alin. (1) şi alin. (3) reţinute de către instanţa de fond, astfel:

Subiectul pasiv al acestei infracţiuni nu îl poate constitui decât categoriile de persoane enumerate în definiţia infracţiunii - răniţi, bolnavi, personal civil şi sanitar al Crucii Roşii, naufragiaţi, prizonieri de război sau oricare persoană căzută sub puterea adversarului şi nicidecum deţinuţii politici, inclusiv cei din România.

Subiectul pasiv este, prin urmare, unul calificat, determinat de lege, între persoanele enumerate cu caracter limitativ nefiind incluşi deţinuţii politici.

Totodată, s-a apreciat că această faptă nu poate fi concepută şi săvârşită fără existenţa unei situaţii conflictuale în sfera căreia intră persoane nedeterminate din punct de vedere numeric ce se găsesc unele faţă de altele în poziţia de adversari. Elementele de adversitate vizează exclusiv situaţii de război, de diferende între state, luare de prizonieri etc. Un conflict limitat la câteva persoane determinate nu se putea constitui situaţia premisă a acestei infracţiuni.

O funcţie legitimată de prevederile legale, cum era cea a apelantului, comandant de penitenciar, nu putea reprezenta o situaţie de conflict personal cu cei aflaţi sub supravegherea acestuia, calitatea deţinuţilor politici şi regimul nefiind o situaţie conflictuală între persoanele implicate în aducerea la îndeplinire a prevederilor legale aplicabile sistemului penitenciar.

Elementul material al infracţiunii care se reţine în sarcina apelantului se prezintă sub mai multe modalităţi: supunerea la rele tratamente, torturarea, mutilarea şi exterminarea persoanelor enumerate în textul de lege ca subiecţi pasivi ai infracţiunii, respectiv a tuturor persoanelor căzute sub puterea adversarului.

A supune la rele tratamente înseamnă a desfăşura activităţi cu efecte directe asupra sănătăţii, integrităţii corporale sau chiar a vieţii, în sensul că subiecţii pasivi nu primesc hrană, îmbrăcăminte, asistenţă medicală şi aceasta se datorează exclusiv subiectului activ care nu poate fi locţiitorul unui penitenciar sau comandantul coloniei pe timp de pace, cum este situaţia inculpatului, întrucât nu deţinea calitatea de adversar al deţinuţilor politici.

Tot sub aspectul laturii obiective, s-a precizat că, în sarcina apelantului nu pot fi reţinute faptele presupus a fi comise până la data de 01.10.1960, întrucât, în intervalul august 1958 - septembrie 1960, apelantul a deţinut funcţia de locţiitor al coloniei de la Periprava, iar în această calitate, avea atribuţii prevăzute în mod clar şi expres de lege, constând în principal în paza şi escortarea deţinuţilor, nicidecum atribuţii de control al respectării normelor de hrana, al asistenţei medicale, medicamentelor, condiţiilor de detenţie.

Aceste atribuţii privitoare la distribuirea hranei, îmbăierea şi dezinfectarea îmbrăcămintei, stabilirea normei de muncă, aprovizionarea cu alimente, îmbrăcăminte, combustibil, rezolvarea cererilor şi reclamaţiilor deţinuţilor, condiţii de detenţie, asistenţă medicală, înhumarea deţinuţilor reveneau locţiitorului, conform Regulamentelor de funcţionare a Direcţiunii Generale a Penitenciarelor, Coloniilor şi Unităţilor de Muncă din anii 1952 şi 1955 şi Ordinului Vicepreşedintelui Consiliului de Miniştri şi Ministerului Afacerilor Interne nr. 4045/1962.

- Cu privire la probatoriul administrat în cauză s-a făcut referire la declaraţiile martorilor.

În acest sens, s-a arătat că ponderea declaraţiilor martorilor asupra susţinerii acuzaţiilor, cât şi obiectivitatea martorilor audiaţi în cauză, alături de situaţiile de fapt relevate de aceştia au fost de natură a contura instanţei o imagine clară asupra temeiniciei acuzaţiilor din cuprinsul actului de sesizare.

S-a arătat că cea mai însemnată parte a martorilor audiaţi în cauză relevă faptul că ei, personal, nu cunoşteau cu certitudine dacă inculpatul aproba personal toate sancţiunile aplicate fiecărui deţinut în parte, ci doar se bănuia că exista posibilitatea ca acesta să cunoască şi să fie de acord cu atitudinea gardienilor. Această afirmaţie reprezenta o simpla deducţie a martorului, percepţia sa fiind lesne denaturată, întrucât la secţia Grind era un alt comandant, nicidecum inculpatul, iar gardienii nu acţionau în urma unui ordin prealabil, expres şi aprobat de către inculpatul A., ci în funcţie de circumstanţe, reacţiile deţinuţilor şi nerespectarea normei de munca ce era un aspect imprevizibil.

Aşadar, declaraţiile martorilor trebuie analizate şi interpretate - sub aspectul esenţial al cunoaşterii în întregime şi în mod obiectiv a condiţiilor de detenţie din penitenciar, întrucât, majoritatea martorilor au petrecut doar câteva luni (între 2 - 6 luni) în Penitenciarul Periprava şi nu în intervalul în care inculpatul a deţinut calitatea de comandant, ci anterior datei de 01.10.1960, astfel că nu pot avea o imagine de ansamblu, obiectivă, asupra sistemului penitenciar.

- Cu privire la netemeinicia cererilor de constituire ca parte civilă:

Având în vedere solicitarea inculpatului de achitare, respectiv încetarea procesului penal, s-a solicitat ca, în baza art. 397 C. proc. pen., acţiunile civile să fie lăsate nesoluţionate.

În cazul în care soluţia instanţei de apel va fi diferită de solicitările apărării, s-a solicita a se avea în vedere următoarele argumente legate de netemeinicia cererilor de constituire ca parte civilă formulate în cauză, în sensul neîndeplinirii condiţiilor privitoare la răspunderea civilă delictuală, astfel cum sunt acestea reglementate de C. civ.:

1. Cererea formulată de către partea civilă G.:

Acesta a susţinut în cererea sa scrisă, depusă la dosarul cauzei, că se consideră prejudiciat de condamnarea nedreaptă suferită, respectiv 10 ani de închisoare, însă în Penitenciarul Periprava, acesta a petrecut numai 2 - 3 săptămâni, potrivit declaraţiei sale din faza de judecată.

2. Acţiunea civilă formulată de către partea civilă E.:

Potrivit datelor furnizate de această parte civilă, tatăl acesteia - EEEEEEEEEE., care a fost încarcerat la Periprava nu l-a cunoscut pe inculpatul A. decât cu 1 lună înainte de data eliberării sale din penitenciar.

3. Cererea formulată de către partea civilă F.:

Potrivit cererii sale scrise de constituire de parte civilă în cauză, acesta susţine că este nemulţumit şi prejudiciat de condamnarea nedreaptă, la 8 ani de închisoare, deşi hotărârea instanţei nu are legătura cu atribuţiile inculpatului

Totodată, în declaraţiile sale din faza de urmărire penală, acesta a afirmat că nu l-a cunoscut niciodată pe inculpat, nu l-a lovit sau sancţionat niciodată şi, în plus, din cei 8 ani de zile petrecuţi şi în alte penitenciare, nu a dovedit în faţa instanţei că afectarea stării sale de sănătate a fost consecinţa directă exclusivă a celor 3 ani cât inculpatul a fost comandantul coloniei, din totalul a 8 ani de detenţie ce au afectat starea sa independent de acţiunile inculpatului.

În plus, a declarat că nu a fost sancţionat în 8 ani decât o singura dată, întrucât a intrat deja bolnav în penitenciar, declarat inapt, motiv pentru care nu fost scos la muncă decât accidental şi numai la porumb.

4. Cererea formulată de către partea civilă H.:

Pretenţiile acestei părţi civile, în cuantum de 100.000 euro (cenzurate ce instanţa de fond la 40.000 de euro) au fost vădit nejustificate, raportat la lipsa cerinţelor de atragere a răspunderii civile delictuale în cauză, astfel că s-a precizat că cererea acesteia se impune a fi respinsă, pretenţiile sale nefiind confirmate şi probate de înscrisurile de la dosarul cauzei, cu atât mai mult cu cât nu a demonstrat faptul că starea sa de sănătate s-a înrăutăţit în legătură directă cu acţiunile inculpatului, care nu l-a lovit sau sancţionat niciodată.

5. Cererea formulată de către partea civilă B.:

Din declaraţia sa dată în faţa instanţei de fond, a rezultat că acesta a petrecut cea mai mare parte a timpului încarcerat în alte penitenciare (vreme de 4 ani), iar la Periprava a stat doar 5 luni de zile şi văzând confuziile majore pe care acesta le făcea cu penitenciarul BB., unde a recunoscut că a trăit în condiţii mult mai severe decât la Periprava a fost evident că nu a probat existenţa unui prejudiciu cert creat exclusiv în 5 luni petrecute în colonie, lipsind orice legătură de cauzalitate între afectarea sănătăţii, onoarei sau reputaţiei sale şi acţiunile inculpatului.

În plus, acesta releva condiţii mai bune de igienă, de detenţie, asistenta medicala şi hrana în colonia Periprava, apreciindu-se că pretenţiile sale în cuantum de 200.000 euro (cenzurate de instanţa de fond la 40.000 de euro) fiind vădit nedovedite şi neîntemeiate.

6. Cererea formulată de către partea civilă C.:

S-a arătat că în faza de judecată şi nici prin înscrisurile depuse la dosar, acesta nu a probat existenţa legăturii de cauzalitate între prejudiciile suferite şi vreo acţiune ilicită săvârşită cu vinovăţie de către inculpat, pentru următoarele considerente:

Timp de 8 ani de zile, a fost deţinut în 10 penitenciare, iar condiţiile de detenţie de aici ar fi putut influenţa cel mai mult starea sa de sănătate, dată fiind durata detenţiei, fapt recunoscut în declaraţia sa din faza de judecată.

S-a arătat că aceste susţineri ale sale au demonstrat faptul ca nemulţumirea sa vizează detenţia în întregime, şi condamnarea, nicidecum numai perioada petrecută exclusiv la Periprava, aceasta nefiind determinantă în a cauza prejudicii stării sale de sănătate deteriorată anterior, de detenţia petrecută în alte penitenciare.

7. Cererea formulată de către partea civilă FFFF.:

Şi în privinţa acestei acţiuni, se reiterează motivarea anterior privitoare la neîndeplinirea cerinţelor atragerii răspunderii civile delictuale, adăugând şi faptul ca acesta fost despăgubit deja cu suma de 13.000 euro, potrivit actelor anexate dosarul cauzei.

Se adaugă faptul că tatăl acestuia, potrivit raportului de necropsie aflat la dosarul de urmărire penală a fost internat la spitalul Chilia Veche, unde a şi decedat, cauza morţii fiind cancer pancreatic, iar din ansamblul probatoriului administrat în cauză sub aspectul acţiuni sale civile, acesta nu a probat afectarea şi prejudicierea sa directă, cu un prejudiciu cert şi aflat în legătură de cauzalitate cu acţiunile inculpatului.

8. Cererea formulată de către partea civilă I.:

Potrivit înscrisurilor aflate la dosarul cauzei, tatăl acesteia a decedat în data de 18 decembrie 1959 - dată la care inculpatul era locţiitorul, nu comandantul coloniei Periprava, durata încarcerării sale în acest penitenciar fiind de numai 5 luni, fără a exista vreo dovadă a faptului că decesul său a fost cauzat în mod direct şi cu certitudine de vreo acţiune a inculpatului, istoricul său medical demonstrând că şi anterior încarcerării, starea sa de sănătate era una precară.

Examinând apelurile formulate în cauză, prin prisma motivelor invocate şi a dispoziţiilor art. 417 C. proc. pen., Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie, cu majoritate, constată că acestea sunt nefondate, urmând a fi respinse ca atare, pentru următoarele considerente:

I. Înalta Curte va analiza cu prioritate unele aspecte prealabile chestiunilor ce ţin de fondul acţiunilor exercitate în cadrul procesului penal.

a. Astfel, în primul rând apelanta parte responsabilă civilmente Ministerul Afacerilor Interne a invocat lipsa calităţii sale în condiţiile în care a fost introdusă în cauză după epuizarea fazei de urmărire penală şi a celei privind procedura camerei preliminare. Se susţine că procedându-se în această modalitate, i-a fost încălcat dreptul la apărare.

În legătură cu această chestiunea, Înalta Curtea reţine că, într-adevăr, Ministerul Afacerilor Interne (ca de altfel şi statul român prin Ministerul Finanţelor, precum şi Ministerul Apărării Naţionale) a fost introdus în cauză după terminarea procedurii de cameră preliminare, la solicitarea părţilor civile C. şi F.

În esenţă, în susţinerea acestor cereri, părţile civile au arătat că, inculpatul a comis fapta în calitatea sa de şef de penitenciar iar instituţia penitenciarului se afla în subordinea Ministerului de Interne. La data comiterii faptelor, inculpatul A. era angajat al Direcţiei Generale a Penitenciarelor, în prezent, Administraţia Naţională a Penitenciarelor. În fine, s-a arătat şi faptul că, atât potrivit Legii nr. 221/2009, cât şi potrivit art. 538 C. proc. pen., repararea pagubei materiale şi morale în caz de privare nelegală de libertate se va face de Statul Român prin Ministerul Finanţelor Publice.

Curtea a apreciat ca fiind admisibile cererile de introducere în cauză a celor trei părţi responsabile civilmente, în conformitate cu dispoziţiile art. 21 C. proc. pen.

Potrivit dispoziţiilor art. 21 C. proc. pen. introducerea în proces a părţii responsabile civilmente poate avea loc, la cererea părţii îndreptăţite potrivit legii civile, în termenul prev. de art. 20, respectiv până la începerea cercetării judecătoreşti. Cercetarea judecătorească începe după parcurgerea momentelor stabilite în art. 374 C. proc. pen., şi constă în administrarea probatoriul din faza de urmărire penală şi a eventualelor probe noi solicitate şi încuviinţate. De altfel, prealabil discutării probelor ce urmează a fi administrate, persoana vătămată prin săvârşirea infracţiunii are posibilitatea de a participa în calitate de parte civilă în procesul penal şi, în consecinţă, de a solicita introducerea în cauză a părţii responsabile civilmente.

Din acest moment, dobândind calitatea de parte responsabilă civilmente, a avut posibilitatea reală de a-şi exercita şi drepturile prevăzute în art. 87 şi art. 112 C. proc. pen. De altfel, din actele dosarului a reieşit că partea responsabilă civilmente a avut posibilitatea exercitării în cursul procesului penal a drepturilor procesuale recunoscute de lege.

b. Aceeaşi partea responsabilă civilmente (MAI) a mai invocat nulitatea urmăririi penale întrucât aceasta nu s-a realizat de către o unitatea militară de parchet, ci de un parchet civil. Deşi s-a depăşit cu mult timp înainte procedura camerei preliminare, procedură în cadrul cărei s-ar fi putut invoca astfel de nulităţi, Înalta Curte va examina aspectele invocate, având în vedere că această parte nu a participat la urmărire penală şi nici la procedura de cameră preliminară, pentru a i se da posibilitatea reală de a-şi exercita dreptul al apărare.

Trebuie constatat că, într-adevăr, urmărirea penală s-a efectuat de Parchetul de pe lângă Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie, secţia de urmărire penală şi criminalistică, şi nu de secţia parchetelor militare din aceeaşi unitate de parchet.

Potrivit art. 56 C. proc. pen., procurorii militari din cadrul parchetelor militare sau secţiilor militare ale parchetelor efectuează urmărirea penală potrivit parchetului din care fac parte la săvârşirea infracţiunilor comise de militari, urmând a fi sesizată instanţa competentă potrivit art. 44.

Din dispoziţiile amintite, rezultă că este competent să efectueze urmărirea penală o unitate militară de parchet numai atunci când inculpatul are calitatea de militar.

Potrivit Legii nr. 80/1995 privind statutul cadrelor militare, prin cadre militare se înţelege cetăţenii români cărora li s-a acordat grad de ofiţer, maistru militar sau subofiţer, în raport cu pregătirea lor militară şi de specialitate. Prin aceeaşi legea se reglementează toate aspectele privitoare la cariera de militar. Din economia acestei legi, reiese că sunt cadre militare persoanele amintite mai sus care îşi desfăşoară activitatea în cadrul Ministerului Apărării Naţionale. În art. 109 din aceeaşi lege, rezultă ca aceasta se aplică în mod corespunzător şi ofiţerilor, maiştrilor militari şi subofiţerilor aparţinând Ministerului de Interne şi Ministerului Justiţiei, respectiv serviciilor de stat specializate în domeniul apărării şi siguranţei naţionale, care, potrivit legii, au în structurile proprii personal militar.

Totodată, potrivit Legii nr. 360/2002 privind Statutul poliţistului, poliţistul este funcţionar public civil, cu statut special, înarmat, ce poată, de regulă, uniformă şi exercită atribuţiile stabilite pentru Poliţia Română prin lege, ca instituţie specializată a statului. Conform art. 64 din această lege, competenţa de a efectua supravegherea urmăririi penale şi de a judeca în fond infracţiunile săvârşite de poliţişti revine parchetelor de pe lângă tribunale şi tribunalelor - pentru infracţiunile comise de către agenţii de poliţie, parchetelor de pe lângă curţile de pale - pentru infracţiunile comise de către ofiţerii de poliţie, până la gradul de comisar-şef inclusiv.

Este adevărat că anterior intrării în vigoare a acestei legi, poliţiştii aveau statut de militari, însă odată cu aceasta, aşa cum s-a arătat, aceştia au devenit funcţionari civili cu statut special.

Cum legea de procedură penală este de imediată aplicare, dacă nu există dispoziţii derogatorii, aceasta se aplică de la data intrării sale în vigoare.

Concluzionând sub acest aspect, cum inculpatul A. nu mai avea calitatea de militar la momentul instrumentării dosarului de către organele de anchetă, urmărirea penală nu trebuia să fie efectuată de către procurori militari şi nici judecata nu trebuia să se realizeze în primă instanţă de către Curtea Militară de Apel.

II. Temeinicia acuzaţiilor

Înalta Curte constată că inculpatul A. a fost trimis în judecată pentru că, în perioada 01.08.1958 - 01.11. 1963, în calitate de locţiitor şi, ulterior, comandant al Coloniei de Muncă Periprava, a săvârşit acţiuni sau inacţiuni sistematice care au avut ca rezultat persecutarea colectivităţii reprezentată de deţinuţii politici încarceraţi în Colonia de Muncă de la Periprava, prin privare de drepturi fundamentale ale omului sau prin restrângerea gravă a exercitării acestor drepturi, pe motive de ordin politic, respectiv, prin supunerea la condiţii de existenţă sau tratament de natură să ducă la distrugerea fizică a deţinuţilor politici, cu menţiunea că în perioada 01.08.1958 - 01.11.1963, au fost înregistrate un număr de 103 decese în rândul deţinuţilor politici, prin acţiuni ce depăşesc cadrul legal (lipsa medicamentelor, lipsa îngrijirii medicale, refuzul de acordare a asistenţei medicale adecvate, refuz de transfer către spitale penitenciar, degradarea stării de sănătate prin lipsa hranei, lipsa încălzirii, pedepsele aplicate discreţionar şi abuziv deţinuţilor, condiţii de detenţie inumane, rele tratamente, bătaia şi alte violenţe, ignorarea adreselor şi sesizărilor făcute de deţinuţi), fapte ce întrunesc elementele constitutive ale infracţiunii contra umanităţii prev. de art. 439 alin. (1) lit. j) C. pen., cu aplicarea art. 5 C. pen.

Instanţa de fond a reţinut însă că faptele comise în concret de inculpat sunt incriminate în dispoziţiile art. 439 alin. (1) lit. a), b), g) şi j) C. pen. nou (deşi în rechizitoriu s-a reţinut doar lit. j), în) realitate este vorba despre toate variantele normative alternative de comitere menţionate mai sus), întrucât, în cadrul atacului lansat împotriva deţinuţilor politici, ca şi colectivitate (aceea a duşmanilor poporului, a contrarevoluţionarilor), acţiunile şi inacţiunile inculpatului, au avut drept rezultat suprimarea vieţii unora dintre deţinuţi, exterminarea, torturarea, vătămarea integrităţii fizice şi psihice a acestora, tratamente inumane, degradante, cauzatoare de suferinţe, privarea acestora de drepturi fundamentale ale fiinţei umane, pe motive de abordări politice diferite, reale sau imaginate de regimul vremurilor.

Potrivit acestor dispoziţii, infracţiunea constă în săvârşirea în cadrul unui atac generalizat lansat împotriva unei populaţii civile, între altele, a uneia sau mai multora dintre următoarele fapte:

a) uciderea unor persoane;

b) supunerea unei populaţii sau părţi a acesteia, în scopul de a o distruge în tot sau în parte, la condiţii de viaţă menite să determine distrugerea fizică, totală sau parţială, a acesteia;

...

g) vătămarea integrităţii fizice sau psihice a unor persoane;

...

j) persecutarea unui grup sau a unei colectivităţi determinate, prin privare de drepturile fundamentale ale omului sau prin restrângerea gravă a exercitării acestor drepturi, pe motive de ordin politic, rasial, naţional, etnic, cultural, religios, sexual ori în funcţie de alte criterii recunoscute ca inadmisibile în dreptul internaţional.

Aşadar, temeinicia acuzaţiilor aduse inculpatului A. va fi analizată în continuare în aceste coordonate, urmând a reveni asupra încadrării juridice dată faptelor de Curtea de Apel Bucureşti.

Aşa cum a reţinut şi prima instanţă, Înalta Curte constată că faptele pentru care inculpatul A. a fost trimis în judecată sunt dovedite, însuşindu-şi analiza mijloacelor de probă administrate. Pe lângă mijloacele de probă administrate cu ocazia judecării în fond, instanţa de apel a încuviinţat şi reaudierea martorilor FFFFFFFF., GGGGGGGG., UU., W., K.

Astfel, atât din probele administrate în faza de urmărire penală, cât şi în faţa instanţelor de judecată (în primă instanţă şi apel), a rezultat următoarea situaţie de fapt:

Uciderea unor persoane (deţinuţi)

În primul rând se constată că, în perioada 1 august 1958 - 1 noiembrie 1963, în Colonia de Muncă Periprava au decedat 103 deţinuţi, din categoria contrarevoluţionarilor, condamnaţi politic, perioadă în care în această colonie a existat un regim de detenţie extrem de sever, proiectat să conducă la exterminarea deţinuţilor, plasaţi de sistemul vremurilor în mâinile conducătorilor de penitenciare, care aveau drept de viaţă şi de moarte asupra lor, fiind văzuţi ca nişte elemente duşmănoase, care împiedicau regimul comunist al vremurilor să se desăvârşească, ca o ameninţare la adresa democraţiei populare şi a evoluţiei proletariatului.

Acestea rezultă din actele medicale ale decedaţilor şi documentele eliberate de Direcţia Generală a Penitenciarelor, dar şi de CNSAS dovedesc.

Astfel, a reieşit faptul că au decedat deţinuţi tineri, 54 dintre cei decedaţi având vârste cuprinse între 50 şi 59 de ani, iar 18% dintre deţinuţi aveau vârste cuprinse între 20 şi 29 de ani. Relevant este faptul că numai un singur deţinut decedat avea 71 de ani, acesta fiind cel mai vârstnic deţinut decedat.

Aşadar, decesele înregistrate la Periprava erau de natură să ridice semne de întrebare pentru comandantul lagărului, care era răspunzător de toate evenimentele petrecute în locul de deţinere, precum evadarea, revolta, refuzul de primire a hranei în masă, decesul deţinuţilor produs în alt mod decât pe cale naturală, fiind obligat să ia măsuri de evitare a acestor evenimente şi de eliminare a lor, având obligaţia de a raporta imediat, prin telefon, apoi şi în scris, despre producerea evenimentelor de mai sus, directorului general al Direcţiei Generale a Penitenciarelor şi Coloniilor de Muncă.

În ceea ce priveşte cauzele deceselor, se arătat că acestea relevă faptul că deţinuţii au murit din cauza unor afecţiuni ale aparatului digestiv şi excretor, boli de plămâni - tuberculoză şi pneumonie, afecţiuni cardiace.

S-a menţionat că relevant este faptul că, 15 decese s-au produs din cauza enterocolitei, 19 decese din cauza bolilor de plămâni, 21 de decese din cauza unor afecţiuni ale aparatului digestiv şi excretor, 32 decese din cauza afecţiunilor cardiace, alte decese din alte cauze.

Asupra cauzelor deceselor şi-a exprimat opinia medicul EEEEEEEE., director al CCCCCCCC. şi care, în urma examinării actelor medicale şi de deces ale foştilor deţinuţi, a arătat, că, afecţiunile de care au suferit deţinuţii au putut provoca decesul doar pentru că nu au fost tratate, nefiind apte să conducă la deces, în condiţiile în care s-ar fi asigurat medicaţia şi tratamentul corespunzător.

Din documentele puse la dispoziţie de arhiva Penitenciarului Tulcea, Direcţia Generală a Penitenciarelor şi CNSAS a rezultat că, în perioada august 1958 - septembrie 1963, în Colonia de muncă Periprava s-au stins din viaţă următorii deţinuţi: BBBBB., de 70 de ani, pentru insuficienţă cardio-respiratorie; Y., de 37 de ani (nu se cunoaşte cauza); GGGG., de 58 de ani (nu se cunoaşte cauza); WWWW., de 51 de ani (nu se cunoaşte cauza); CCCCC., de 60 de ani, ftizie acută; NN., de 42 de ani, fibrilaţie ventriculară; KKKKK., de 52 de ani (nu se cunoaşte cauza); JJJJJ., de 38 de ani (nu se cunoaşte cauza); AAAAA., de 48 de ani, şoc miocardic; ZZZZ., de 50 de ani (infarct miocardic); IIIII., de 64 de ani (nu se cunoaşte cauza); HHHHH., de 32 de ani (nu se cunoaşte cauza); GGGGG., de 44 de ani, flegmon al membrului superior, septicemie; BBBBBBBBB., de 59 de ani, enterocolită acută; DDDDD., de 48 de ani (nu se cunoaşte cauza); EEEEE., de 59 de ani, congestie pulmonară; HHHH., de 57 de ani, fibrilaţie ventriculară; IIII., de 57 de ani, insuficienţă hepatică gravă; JJJJ., de 55 de ani, insuficienţă cardio-respiratorie; KKKK., de 56 de ani (nu se cunoaşte cauza); LLLL., de 57 de ani, infarct miocardic; MMMM., de 56 de ani, TBC pulmonar; NNNN., de 60 de ani, insuficienţă cardiacă; OOOO., de 36 de ani, enterocolită acută; VVVV., de 45 de ani (nu se cunoaşte cauza); FFFFFFFFF., de 60 de ani, insuficienţă cardiacă; GGGGGGGGG., de 51 de ani (nu se cunoaşte cauza); AAAAAAAAA., de 61 de ani, asfixie mecanică prin obstrucţia căilor respiratorii; RRRR., de 59 de ani, insuficienţă cardio-respiratorie; ZZZZZZZZ., de 30 de ani, hepatită epidermică, superacută; QQQQ., de 59 de ani, astm pulmonar; UUUU., de 56 de ani, insuficienţă pulmonară; TTTT., de 52 de ani, ocluzie intestinală; SSSS., de 51 de ani, uremie post enterocolită; OOOOOOO., de 57 de ani, neoplasm laringian; NNNNNNN., de 49 de ani, insuficienţă hepatică, TBC pulmonar; PPPPPPP., de 32 de ani, tuberculoză pulmonară; QQQQQQQ., de 57 de ani, cancer gastric; RRRRRR., de 53 de ani, tuberculoză pulmonară; SSSSSS., de 48 de ani, colaps cardio vascular; HHHHHHH., de 40 de ani, insuficienţă cardio-respiratorie; TTTTTT., de 51 de ani, insuficienţă cardio-respiratorie; HHHHHHHHH., de 52 de ani, tuberculoză pulmonară; Z., de 51 de ani, insuficienţă cardio-respiratorie; EEEE., de 56 de ani, hemoragie intercostală; FFFF., de 49 de ani, insuficienţă respiratorie; RRRRRRR., de 54 de ani, meningită; XXXXXXXX., de 58 de ani, insuficienţă cardio-respiratorie; IIIIII., de 59 de ani, insuficienţă cardio-respiratorie; YYYYYYYY., de 61 de ani, fibrilaţie auriculară; QQQQQQ., de 46 de ani (nu se cunoaşte cauza); HHHHHH., de 64 de ani, ciroză hepatică; GGG., de 68 de ani, neoplasm prostatic; PPPPPP., de 47 de ani, leucemie acută; AAAAAA., de 29 de ani (nu se cunoaşte cauza); ZZZZZ., de 71 de ani, comă uremică; XXXXX., de 40 de ani, enterocolită; UUUUUU., de 47 de ani, boală cardiacă cronică; YYYYY., de 67 de ani, miocardită; YYYYYYY., de 65 de ani, insuficienţă cardio-respiratorie; EEEEEE., de 51 de ani (nu se cunoaşte cauza); LLLLL., de 59 de ani, colită cronică; IIIIIIIII., de 52 de ani, insuficienţă cardio-respiratorie, TBC generalizat; MMMMM., de 51 de ani, pneumonie; NNNNN., de 64 de ani, insuficienţă cardio-respiratorie; UUUUUUU., de 56 de ani, comă hepatică, ciroză hepatică; VVVVVV., de 51 de ani, aortită, insuficienţă cardiacă; CCCCCCCCC., de 47 de ani, enterocolită; JJJJJJJJJ., de 58 de ani, caşexie neoplazică; XXXXXX., de 56 de ani, insuficienţă cardio-respiratorie; YYYYYY., de 49 de ani, infarct miocardic; DDDDDDDDD., de 51 de ani, insuficienţă cardio-respiratorie; AAAAAAA., de 47 de ani, enterocolită acută; BBBBBBB., de 58 de ani, caşexie enterocolită, TBC pulmonar; CCCCCCC., de 60 de ani, insuficienţă cardio-respiratorie; TTTTTTT., de 37 de ani, insuficienţă hepatică; CCCC., de 59 de ani, colaps cardiac; DDDDDDD., de 52 de ani, insuficienţă cardio-pulmonară; EEEEEEE., de 52 de ani, TBC pulmonar; FFFFFFF., de 53 de ani, enterocolită cronică, caşexie; KKKKKKKKK., de 33 de ani, insuficienţă cardio-pulmonară; GGGGGGG., de 55 de ani, insuficienţă pulmonară, TBC; OOOOOO., de 59 de ani, bronho-pneumonie; LLLLLLLLL., de 46 de ani, nefrită acută; KKKKKK., de 62 de ani, enterocolită acută; OOOOO., de 55 ani, enterocolită; MMMMMMMMM., de 20 de ani, TBC pulmonar; LLLLLL., de 66 de ani, TBC pulmonar; NNNNNNNNN., de 57 de ani, tuberculoză pulmonară; MMMMMM., de 55 de ani, cancer intestinal; SSSSSSS., de 65 de ani, fibrilaţie ventriculară; NNNNNN., de 58 de ani, ruptura atriului drept; QQQQQ., de 58 de ani, insuficienţă cardio pulmonară; FFFFFF., de 19 ani, ocluzie intestinală; CCCCCC. de 56 de ani, TBC pulmonar; OOOOOOOOO., de 66 de ani, anemie gravă posthemoragică; IIIIIII., de 50 de ani, ciroză hepatică, caşexie nefrectomie dreapta; LLLLLLL., de 48 de ani, colaps cardiac; PPPPPPPPP., de 60 de ani, infecţie pulmonară; QQQQQQQQQ., de 53 de ani (nu se cunoaşte cauza); ZZZZZZZ., de 49 de ani, enterocolită; RRRRRRRRR., de 56 de ani, sindrom uremie, TBC pulmonar; SSSSSSSSS., de 51 de ani, hepatită epidemică.

Astfel cum a reţinut şi prima instanţă, bolile care au condus la decesul deţinuţilor au fost boli cauzate de mizerie şi lipsă de hrană, au fost rezultatul direct şi imediat al regimului aplicat în lagărul de muncă, regim la care inculpatul şi-a adus din plin contribuţia, atât în calitate de comandant dar şi în calitate de locţiitor.

Relevantă sub acest aspect este şi declaraţia martorei EEEEEEEE., director al CCCCCCCC.. Trebuie menţionat că, deşi studiul efectuat de către această martoră nu are caracterul unui veritabil mijloc probă ştiinţific, având în vedere experienţa sa ca medic, va lua în considerare declaraţia dată ca martor în măsura în care se coroborează şi cu alte mijloace de probă administrate în cauză.

Astfel, trebuie amintit că martora EEEEEEEE. a lucrat din anul 1981 şi până în anul 1989 ca medic de terapie intensivă la mai multe spitale din ţară, după care, a fost la o bursă în Elveţia timp de câteva luni, iar de la revenirea în ţară şi până în prezent şi-a dedicat profesia studiilor efectuate în cadrul CCCCCCCC.

CCCCCCCC. se ocupă cu asistenţa medicală a foştilor deţinuţi politici şi a realizat un studiu cu privire la consecinţele detenţiei în plan psihologic şi medical asupra deţinuţilor. Vieţile acestor deţinuţi au fost schimbate radical în urma acestor experienţe de viaţă, atât în plan fizic dar şi în plan psihic, urmările fiind prezente de-a lungul întregii lor vieţi. Studiul amănunţit asupra acestor urmări a fost prezentat la un congres la Toronto, în anul 1999.

În urma intervievării deţinuţilor politici a rezultat faptul că, aceştia au suportat ca metode de tortură, bătaia, atât la nivelul întregului corp, dar şi la tălpile picioarelor, zdrobirea ţesuturilor şi a organelor, penetrarea ţesuturilor cu obiecte contondente, expunerea la temperaturi joase şi la umezeală, expunerea la izolare, înfometare, insuficienţa asistenţei medicale, ameninţări, dar şi forţarea la declaraţii false. Ca urmare a acestor metode, foştii deţinuţi politici prezintă tulburări anxioase, agorafobie, atacuri de panică, fobie socială, tulburări organice, sindrom de stres posttraumatic, depresii, tulburări de personalitate şi altele. Numai 23% dintre deţinuţi nu au prezentat semnele unor urmări.

Din punct de vedere fizic, nu au existat organe care să nu fi fost afectate, dintre bolile prezente printre deţinuţi fiind bolile cardiace, tulburări ischemice, boli nutriţionale, sechele TBC, insuficienţe renale, boli metabolice, etc. Aceşti deţinuţi au beneficiat din partea fundaţiei de terapie. Deţinuţii au avut de suferit şi în plan familial, deoarece mulţi dintre ei şi-au pierdut familiile, iar când au ieşit din penitenciar nu şi-au mai putut întemeia alte familii, nu au putut avea copii, dar ce i-a urmărit cel mai mult pe aceşti oameni este faptul că, chiar şi după anul 1989, aceşti oameni au purtat stigmatul de "duşmani ai poporului". În anul 1992, unui fost deţinut politic, dorind să înfieze un copil, i-a fost refuzat acest drept, întrucât a fost duşman al poporului.

Cu privire la cauzele deceselor celor 103 deţinuţi decedaţi la Periprava, ca urmare a studierii actelor medicale şi de deces ale acestora, martora, medic de profesie, a arătat următoarele:

Enterocolita şi TBC-ul sunt boli care dacă sunt tratate nu provoacă decesul. Deci, numai lipsa tratamentului este cea care a condus la deces. La vremea respectivă exista tratament pentru TBC şi anume penicilină şi streptomicină. Alte câteva cazuri de deţinuţi au decedat din cauza ocluziei intestinale, ceea ce înseamnă că nu s-a acordat asistenţa medicală de urgenţă. Un alt caz de deces a fost hemoragia intercostală, ceea ce înseamnă că acel deţinut a suferit un traumatism, o fractură de coaste, care au înţepat vasele mari, sau plămânii sau inima. Un alt deţinut a suferit bronhopneumonie de aspiraţie, iar aceasta presupune că deţinutul a fost introdus cu capul într-un vas cu apă, unde a fost lăsat mai mult timp iar în loc de aer, a inspirat apă. Aceasta este o metodă cunoscută de tortură.

Concluzia generală este aceea că atât bolile intestinale, cât şi bolile cardio-vasculare nu ar fi condus la deces dacă erau corespunzător tratate.

De asemenea, relevante sunt declaraţiile părţilor civile şi ale martorilor audiaţi în faţa primei instanţe, dar şi ale martorilor reaudiaţi în faţa Înaltei Curţi.

Astfel, martorul W. a declarat următoarele:

"Menţin declaraţiile date anterior, întrucât corespund adevărului. Din informaţiile ce le aveam noi la acea dată, A. era comandantul UM ... Periprava, care însemna mai multe lagăre terestre dar şi plutitoare.

În completarea celor declarate anterior arăt că într-o perioadă de doar şase luni, în trei lagăre prin care m-am perindat concret Bacul 4 la recoltat stuf, Periprava centru - unde erau şi birourile inclusiv al comandatului A., şi lagărul de la Grindu. În şase luni au murit lângă mine, însemnând în paturile de alături, 10 persoane. PPPPPPP. - din zona Aradului, a murit în braţele mele în ianuarie 1960 la Bacul 4. La recoltat stuf, iarna cu picioarele în apă, şi de foame. Când găseam sub maldărele de stuf şerbi în stare de hibernare, îi mâncam cruzi, de foame. Pielea unuia dintre şerpi se află la muzeu meu mic din Braşov. DDDDDD. - din Ulmeni, Negreşti Oaşi, a murit în iulie 1961 în lagărul de la Grindu. DDDDDDDDD. - din Lisa, Făgăraş. Erau arestaţi şi tatăl şi fiul. Amândoi au fost partizani în munţii Făgăraşului. HHHHHHHHHH. a murit în seara de înviere a anului 1961, când noi cântam în surdină Hristos A înviat!. I-au trimit acasă doar indispensabilii ce se regăsesc în mica mea expoziţie de la Braşov. Tot din zona Braşovului a murit în apropierea mea DDDDDDD. în mai 1960. OOOO. din Covasna a murit în martie 1960. Y. din Hunedoara, era preot, a murit în februarie 1960. Z., com. Voitinel, Suceava, a murit în iunie 1960. RRRR., dintr-un sat din jud. Covasna a murit în luna iulie 1960. MMMMMMMMM., din Cisnădie, era şi el foarte tânăr şi cei care mureau după vizita medicului securist aveau ghinion. Nu puteau fi înmormântaţi fără viza medicului securist - IIIIIIIIII.. MMMMMMMMM. a murit imediat după plecarea medicului securist, în lagărul de la Gridu, nu departe de Periprava Centru. Nici un lagăr nu a rămas ca semn de mărturie pentru tinerii de astăzi. Când s-a întors medicul securist, şobolanii îi mâncaseră ochii, limba, lobul urechilor lui MMMMMMMMM.. Ani de zile l-am visat. Se pute problema de ce au murit aceşti oameni. Dintotdeauna am considerat că singura noastră vină nu a fost decât aceea de a ne fi iubit neamul, patria, tricolorul şi credinţa strămoşească. Toţi care au murit şi au fost de ordinul miilor poate chiar zecilor de mii au murit prin înfometare, bătăi, teroare psihică, lipsirea de minime condiţii de igienă şi asistenţă medicală. (...) Se pune problema de ce au murit aceşti oameni. Dintotdeauna am considerat că singura noastră vină nu a fost decât aceea de a ne fi iubit neamul, patria, tricolorul şi credinţa strămoşească. Toţi care au murit şi au fost de ordinul miilor poate chiar zecilor de mii au murit prin înfometare, bătăi, teroare psihică, lipsirea de minime condiţii de igienă şi asistenţă medicală."

Martorul FFFFFFFF. a declarat în legătură cu persoanele care au decedat în Colonia de la Periprava, la întrebarea adresată de către procurorul de şedinţă, (cunoaşteţi dacă au murit deţinuţi în perioada deţinerii de la Periprava?) "Da, dar nu pot preciza numărul lor. În camera neagră din baraca noastră, unde era nisip ud pe jos, noaptea se aduceau deţinuţii morţi."

Martorul UU. a declarat următoarele:

"Eu nu sunt cel mai potrivit martor în acest proces pentru că nu am fost într-o relaţie directă cu A., adică nu mi-a dat o palmă, dar nu pot să nu remarc faptul că regimul din lagărul Periprava era şi expresia modului în care comandorul A. conducea această colonie. Era un regim de exterminare, înfometare, muncă forţată, cu norme imposibil de atins, pedepse pentru cei ce nu atingeau norma. Lipsea igiena, medicamentele aproape inexistente. Foarte mulţi, mai ales cei mai învârstă au decedat. Nu am văzut să fi murit lângă mine, dar am auzit că au murit. F. este un astfel de exemplu, care făcea parte dintr-o brigadă de inapţi pentru muncă, care erau supuşi unui regim de înfometare. Acest coleg al meu spunea că în fiecare zi aproape murea câte un deţinut în baraca în care se aflau cei inapţi. Acest coleg, Mutiu, a participat la o discuţie efectuată în urma unei autopsii, auzind când medicul a spus că motivul decesului este inaniţia."

De asemenea, martorul GGGGGGGG. a declarat:

"Au murit mulţi oameni la Periprava. Nu am văzut dar auzeam că mureau, mai ales bătrâni. Noroc că noi am fost tineri."

Supunerea deţinuţilor, în scopul distrugeri în tot sau în parte, la condiţii de viaţă menite să determine distrugerea fizică, totală sau parţială.

Martorul FFFFFFFF. a declarat în faţa Înaltei Curţi:

"Eram după o noapte şi o zi obosiţi, nemâncaţi şi însetaţi, fără aer, anchilozaţi până la paralizie aproape. În momentul în care am fost scoşi pe gura bacului am fost întâmpinaţi de ofiţeri, subofiţeri, ostaşi în termen care ne-au primit ca în lagărele de exterminare naziste, în ameninţări, înjurături, lovituri, înghesuiţi cu patul armelor şi ni se striga să intrăm în ordine, fără a ne spune ordinea. Profitau de noi că eram paralizaţi, intimidaţi, ne loveau fără milă, probabil să ne pună în temă cu ce ne aşteaptă în continuare în penitenciar. De fapt s-a şi întâmplat. S-a confirmat acea stare de teroare, persecuţie şi poate chiar de decimare a noastră. Am fost purtaţi pe jos, pe o ploaie măruntă şi rece până în incinta acelui lagăr de exterminare fără nicio exagerare. Am fost băgaţi la întâmplare în barăci între nişte paturi ce nu aveau lenjerie. Am fost încuiaţi şi aproximativ după o oră s-au deschis uşile barăcii, ce era formată din două compartimente - dreapta, stânga, în faţă cu camera obscură în care am fost cazaţi. La un moment dat a apărut un grup de ofiţeri şi subofiţeri conduşi de dl locotenent colonel S. (...) Aş fi vrut să îl întreb astăzi pe dl A. sau pe ceilalţi ofiţeri, care nu cunoşteau consistenţa celor condamnaţi, trimişi practic pentru exterminare. (...) Insist că erau un lagăr de exterminare."

Martorul W. a declarat privitor la aceste aspecte:

"Toate aceste lipsuri conduc la un numitor comun, moartea prin tortură, bătăi, înfometare şi munci silnice, deoarece normele erau imposibil de realizat. Seara brigadierul avea obligaţia în poarta lagărului să dea lista cu deţinuţii care nu îşi făceau norma. Ca urmare aceştia erau opriţi, bătuţi şi nu mai ajungeau pe picioarele lor la barăci. Cei tineri, fără excepţie, ofeream munca noastră celor învârstă şi rămâneam noi să fim bătuţi. Îmi amintesc că medicul securist indica medicilor deţinuţi să ne treacă în fişele medicale cu 10 kg în plus decât aveam în realitate. Am fost arestat la 19 ani şi aveam 76 de kg, la un moment dat am ajuns la 52 kg. Îmi amintesc cum ne agăţam traista în oasele bazinului. Mai important decât toate este faptul că ne-am iertat călăii."

Martorul K. a arătat:

"Mizeria era maximă cu putinţă. Lipsea ca oamenii să toarne gaz peste foc, şi acest om era A. A. inspecta călare pe cal. Avea o plăcere, ca din când în când, să culce un număr de deţinuţi şi apoi sărea cu calul peste aceste trupuri. Se întâmpla uneori ca un coleg de-al nostru să primească câte o copită. Erai bătut bestial şi dacă nu făceai nimic. Subalternii dl A. doreau să intre în graţiile acestuia."

Martorul UU.:

"Nu era mai bine nici în alte închisori în care am trecut în Balta Brăilei - Salcia şi Grid. Cea mai mare parte comandaţii penitenciarelor erau răspunzători de modul în care se aplicau regulamentele. Degeaba se scuză că aveau ordine. De cele mai multe ori era un exces de zel, pentru a da bine în faţa şefilor superiori.

După mine, regimul de închisoare, munca forţată, modul cum eram umiliţi, bătuţi, se înscriu în ideea de exterminare."

În acelaşi sens sunt şi declaraţiile martorului GGGGGGGG.:

"Am defrişat hectare de stuf. Şeful grupei noastre de muncă se numea dl JJJJJJJJJJ., fost colonel de poliţie, care era deţinut politic. După ce am defrişat stuful am cultivat porumb. Când mergeam la praşile, din greşeală mai lăsam fire de iarbă, ne obligau să ne întoarcem să-l smulgem cu dinţii. La muncă eram păziţi cu pistoale automate. La muncă programul era de la cinci dimineaţa la şapte seara. Dimineaţa ne dădeau ceai cu turtă. În jurul orei 14:00 ne aduceau mâncarea, respectiv ciorbă făcută din diverse bălării, dar era foarte bună pentru că niciodată nu eram sătui. Mâncarea o completam cu o iarbă ce seamănă cu pătrunjelul. Primeam bătaie că nu aveam voie să mâncăm iarbă."

Vătămarea integrităţii fizice sau psihice.

Martorul FFFFFFFF. arată în declaraţia dată în faţa instanţei de apel:

"Eram conduşi apoi la locurile de muncă cu uneltele de muncă care erau sape şi tarpane sau cosoare, instrumente de muncă cu care nu eram obişnuiţi. Eram obligaţi, împinşi de la spate să tăiem stuf, uneori în apă chiar până la brâu în tovărăşia şobolanilor de baltă, a şerpilor, a lipitorilor, în bătaia acelui simun caracteristic zonelor de deşert, în bătaia soarelui necruţător. Ajunsesem numai răni pline cu puroi, cu nisip ce era în componenţa solului. Apa pe care o beam era numai din Dunăre sau gropane săpate sub un metru adâncime, apă împuţită, caldă, amară, pur şi simplu otrăvitoare, care ne-a provocat cu acea aşa-zisă mâncare, inconsistentă, prost gătită şi conservată, slabă caloric, o epidemie de care am căzut ca muştele bolnavi. (...) Nu cred că am fost scutiţi de bătaie niciunul dintre deţinuţi. În burlanele de lângă bucătărie, în care se mai găsea nişte apă, încercam să ne spălăm, nu aveam voie."

Martorul W.: Condiţiile de igienă erau inexistente. În Deltă la A., concret, ne-am spălat pentru prima dată după trei luni, când ne-au lăsat să intrăm în apă până la genunchi, era foarte frig, iar a doua zi am constatat cu tristeţe că făcuse o mare greşeală, pentru că pielea era tăbăcită, arămie, grasă din cauza vântului, aceasta ne proteja. După baie pielea ne-a crăpat şi au apărut infecţii. Frigul ni se părea mult mai mare din cauza vântului şi "banditul" nu avea voie să poarte decât cămăşuţa şi zeghea, că dacă îi era frig muncea mai mult. (...) Seara brigadierul avea obligaţia în poarta lagărului să dea lista cu deţinuţii care nu îşi făceau norma. Ca urmare aceştia erau opriţi, bătuţi şi nu mai ajungeau pe picioarele lor la barăci.

Martorul UU., la întrebarea procurorului de şedinţă (cum erau pedepsiţi deţinuţii care nu realizau norma de muncă sau dacă aveau vreo manifestare contrară celor solicitate de supraveghetori?) a răspuns "mie mi s-a întâmplat să fiu bătut pentru neîndeplinirea normei de muncă. La sfârşitul zilei de muncă, ne opreau la poartă şi ne aplicau pedepse corporale. Un alt caz este al unui profesor de la Timişoara, în 1959 - 1960, când erau duşi la stuf, fiind mai învârstă, nu putea realiza norma. S-a notat că va fi pedepsit, pentru că nu a făcut norma. A întrebat cine a stabilit norma şi i s-a răspuns că dl. comandat. Deţinutul a solicitat ca dl comandat să dovedească că norma se poate face. Ca urmare, a fost pedepsit, fiind băgat în puţul de lanţuri şi ţinut o noapte sau două şi scos aproape congelat, iar vara erau scoşi de acolo aproape prăjiţi."

Martorul K.:

"Mizeria era maximă cu putinţă. Lipsea ca oamenii să toarne gaz peste foc, şi acest om era A. A. inspecta călare pe cal. Avea o plăcere, ca din când în când, să culce un număr de deţinuţi şi apoi sărea cu calul peste aceste trupuri. Se întâmpla uneori ca un coleg de-al nostru să primească câte o copită. Erai bătut bestial şi dacă nu făceai nimic. Subalternii dl A. doreau să intre în graţiile acestuia."

Martorul GGGGGGGG.:

"Când mergeam la praşile, din greşeală mai lăsam fire de iarbă, ne obligau să ne întoarcem să-l smulgem cu dinţii. La muncă eram păziţi cu pistoale automate. La muncă programul era de la cinci dimineaţa la şapte seara. Dimineaţa ne dădeau ceai cu turtă. În jurul orei 14:00 ne aduceau mâncarea, respectiv ciorbă făcută din diverse bălării, dar era foarte bună pentru că niciodată nu eram sătui. Mâncarea o completam cu o iarbă ce seamănă cu pătrunjelul. Primeam bătaie că nu aveam voie să mâncăm iarbă.

Familiile noastre nu ştiau de noi, şi nici noi nu ştiam. Nu aveam medicamente. Ştiu că erau şi oameni cu zece ani de închisoare, spre exemplu numitul KKKKKKKKKK., care nu avuse nici un fel de legătură cu familia.

Apa era din Dunăre. Am mai rupt porumb verde pe care-l mâncam cu cocean cu tot. Am mâncat bătaie şi pentru acesta. Am mâncat şi rădăcină de papură pe care o numeam biscuiţi de baltă."

Persecutarea deţinuţilor, prin privarea de drepturile fundamentale ale omului sau prin restrângerea gravă a exercitării acestor drepturi, pe motive de ordin politic.

Martorul FFFFFFFF.:

"Eram după o noapte şi o zi obosiţi, nemâncaţi şi însetaţi, fără aer, anchilozaţi până la paralizie aproape. În momentul în care am fost scoşi pe gura bacului am fost întâmpinaţi de ofiţeri, subofiţeri, ostaşi în termen care ne-au primit ca în lagărele de exterminare naziste, în ameninţări, înjurături, lovituri, înghesuiţi cu patul armelor şi ni se striga să intrăm în ordine, fără a ne spune ordinea. Profitau de noi că eram paralizaţi, intimidaţi, ne loveau fără milă, probabil să ne pună în temă cu ce ne aşteaptă în continuare în penitenciar. De fapt s-a şi întâmplat. S-a confirmat acea stare de teroare, persecuţie şi poate chiar de decimare a noastră. (...) Am plecat de la Periprava în 08 septembrie 1959, fiind eliberat în urma unui decret de graţiere pentru delictul de uneltire contra ordinii sociale. Am fost printre cei 25 de tineri eliberaţi înainte, cu mult, de termen.

Eram obligaţi, împinşi de la spate să tăiem stuf, uneori în apă chiar până la brâu în tovărăşia şobolanilor de baltă, a şerpilor, a lipitorilor, în bătaia acelui simun caracteristic zonelor de deşert, în bătaia soarelui necruţător. (...) Nu am primit îngrijire medicală, deşi ştiam că exista un aşa-zis cabinet medical servit de personal medical dintre deţinuţi. Într-una din zile pe tarlaua de muncă am leşinat, deja acea enterocolită sau diaree, cu febră mare, cu inconştienţă. M-au cărat câţiva deţinuţi la capătul locului de muncă, iar la plecare pe coada de lemn a tarpanului, ţinut de cei doi deţinuţi, am fost lăsat să zac, la sfârşitul programului. Nu mai puteam să mănânc. La poartă am fost reţinut, mi s-a luat temperatura. Am înţeles că aveam febră mare, nu am fost depus la dispensar ci am fost trimis la baracă şi mi s-au dat două pastiluţe galbene. Deţinuţii care se plângeau că erau bolnavi şi nu aveau febră erau luaţi la bătaie. A doua zi dimineaţă am fost întrebat dacă am febră şi pentru că îmi mai revenisem nu am avut curajul să spun că nu sunt apt de muncă. M-a ajutat D-zeu şi mi-am dus ziua de muncă la bun sfârşit. Militarii erau învrăjbiţi de personalul ofiţeresc să ne lovească, înjure, ameninţe, să ne păstrăm linia de lucru în stuf, şi mai târziu pe liniile de porumb. Dacă nu păstram linia, şi nu ne puteam ţine după ţăranii obişnuiţi cu munca (îi rugam să o lase mai încet, ei crezând că o să beneficieze de zile suplimentare), aceştia deveneau instrumente de tortură pentru noi, dar nu aveam cum să-i convingem să lucreze mai încet.

Mâncare era inconsistentă şi puţină. Vasele metalice care se aduceau odată cu marmidele, le râcâiam şi de ultimul strat metalic, că eram nesătui, faţă de timpul de muncă presta, o bucată mică de mămăligă ce se servea şi la cafea, bucata de pâine şi turtă erau insuficiente, la fel. Îmi amintesc cum unul dintre deţinuţi care fusese plutonier de miliţie îşi ascunsese undeva o bucată de mămăligă, şi de foame, un alt deţinut, i-a luat-o şi plângea ca un copil, zicând "mămăliga mea!". Mâncam de foame iarbă, rădăcini de stuf, unii deţinuţi mâncau şerpi, doar ca să ne umplem stomacul. Grupul sanitar consta într-o podişcă la capătul unui pod, şi ne ţineam de o ştangă. Era un focar de infecţie. Unora dintre deţinuţi, obosiţi, alunecau şi cădeau în acea mizerie. Nu aveam apă să ne spălăm. Apa pe care o aveam o ţineam în şubere şi era folosită pentru orice, băut, spălat, etc. Noaptea nu se stingea lumina, şi eram urmăriţi de ofiţeri să nu adormim şi mă refer la cei care erau de planton, care dacă adormeau erau bătuţi. (...) Insist că erau un lagăr de exterminare.

Într-o duminică am fost scoşi în careu ca să ni se facă educaţie politică.

(...) Zilnic cât am fost deţinut la Periprava, îl vedeam pe numitul A. Era prezent acolo şi niciodată nu a intervenit.

Martorul W. a declarat următoarele:

"Dintotdeauna am considerat că singura noastră vină nu a fost decât aceea de a ne fi iubit neamul, patria, tricolorul şi credinţa strămoşească. Toţi care au murit şi au fost de ordinul miilor poate chiar zecilor de mii au murit prin înfometare, bătăi, teroare psihică, lipsirea de minime condiţii de igienă şi asistenţă medicală.

Martorul K. a declarat următoarele:

"După anchete, care au fost dure, unde am luat primul contact cu sistemul comunist. Când mi-a spus că voi lua cinci ani, m-am supărat. În Periprava am fost trataţi ca nişte bandiţi, aşa ni se şi adresau. După anii din coloniile de muncă, la Gherla mi s-a părut "un sanatoriu", unde aveai veceu în cameră.

Am ajuns la Periprava cu bacul. Am stat din primăvara, până în toamnă, unde am fost dus la Băile Brăilei. Dacă nu păstram tăria, muream. (...) La Periprava nu ştiu dacă exista cabinet medical, pentru că nu am văzut nici medici, nici medicamente. În alte colonii de muncă am văzut doctori, care erau tot deţinuţi, dar nu-şi puteau face treaba din cauza lipsei medicamentelor. A. ne-a spus că ne-a adus aici să muncim, nu aveam dreptul decât la aer şi soare. Nu am avut legătura cu familia în acea perioadă. Nu am auzit ca alţii să fi luat legătura cu familia. Nu exista corespondenţă. Când am primit la Salcia dreptul la pachet, am trimis o scrisoare prin care ceream un pachet de 5 kg, şi spuneam familiei că sunt sănătos. Atunci am primit pachet de acasă. La Salcia comandant era numitul LLLLLLLLLL."

Martorul UU. a declarat următoarele:

"Acest regim de colonie, şi regimul de muncă, erau stabilite de organele superioare ale penitenciarelor, dar faptul că eram bătuţi, nu cred că exista în nicio directivă. Cum am spus, comandanţii pentru a-şi arăta zelul acceptau, patronau astfel de intervenţii brutale asupra deţinuţilor. Pentru ei deţinuţii nu erau oameni, puteau dispune de tine, oricând, oricum, să te desconsidere. Am simţit prezenţa lui A. după cum decurgeau lucrurile în Periprava, chiar dacă nu ne-am văzut faţă, în faţă. (...) La întrebarea instanţei, arăt că după ce am fost eliberat, mi-a revenit greu, pentru că toţi foştii deţinuţi ne aşteptam să găsim afară o altă lume. Or, tot aceeaşi oameni, mentalităţi, am găsit şi după ieşirea din închisoare."

Martorul GGGGGGGG. a declarat următoarele:

"Am fost arestat în 27.04.1958 fiind un "mare bandit" la acea vreme, fiind săltat de cinci persoane, la ora 2 noaptea. (...) În ceea ce-l priveşte pe A. arăt că în luna mai am fost condamnat pentru uneltire împotriva statului şi am fost încarcerat la Jilava. (...) Familiile noastre nu ştiau de noi, şi nici noi nu ştiam. Nu aveam medicamente. Ştiu că erau şi oameni cu zece ani de închisoare, spre exemplu numitul KKKKKKKKKK., care nu avuse niciun fel de legătură cu familia. (...) În toată perioada şederii la Periprava de două ori l-am văzut pe A. Acesta nu ni se adresa nouă, dar îi avea pe ucenicii săi, care se ocupau de noi. Noi eram ca lemnele de băgat pe foc. De aceea se numea şcoală de reeducare. (...) Nu exista asistenţă medicală la Periprava. Când am fost eliberat aveam 40 de kg şi eram tânăr, persoanele mai învârstă arătau ca nişte fosile.

În septembrie au venit ofiţeri de securitate cu grad de colonel, pentru eliberarea celor cu pedepse mici, cum a fost şi cazul meu. au făcut un birou din stuf, fiecare ofiţer avea biroul său. Ştiam că dacă un deţinut iese din acele biroul bătut acela nu a trădat. Care ieşea "curat" ştiam că acesta a trădat şi ne feream de el. Mi-a venit şi mie rândul. Colonelul m-a primit bine şi mi-a spus că:

"VVVVVVVV. s-a gândit cei cu pedepse mici pot fi eliberaţi şi tu poţi fi un strungar mare". M-a întrebat ce fac dacă văd afişe rupte cu VVVVVVVV. şi injurii la adresa acestuia, am răspuns că nu văd şi nu aud. M-a scos în şuturi şi mi-a spus că aici voi fi înmormântat."

Astfel, din probele administrate şi analizate, rezultă că în mod corect prima instanţă a constatat că faptele pentru care a fost trimis în judecată inculpatul A. realizează conţinutul legal al infracţiunii prev. de art. 439 alin. (1) lit. a), b), g) şi j) C. pen. şi nu doar cel al art. 439 alin. (1) lit. j C. pen.

III. Încadrarea juridică a faptei săvârşite

Revenind la încadrarea juridică a faptei săvârşite de inculpatul A., Înalta Curte a constatat reţinerea de către instanţa de fond a încadrării juridice corecte, respectiv a dispoziţiilor art. 439 alin. (1) lit. a), b), g) şi j) C. pen. nou (deşi în rechizitoriu s-a reţinut doar lit. j), în) realitate este vorba despre toate variantele normative alternative de comitere menţionate mai sus), întrucât, în cadrul atacului lansat împotriva deţinuţilor politici, ca şi colectivitate (aceea a duşmanilor poporului, a contrarevoluţionarilor), acţiunile şi inacţiunile inculpatului, au avut drept rezultat suprimarea vieţii unora dintre deţinuţi, exterminarea, torturarea, vătămarea integrităţii fizice şi psihice a acestora, tratamente inumane, degradante, cauzatoare de suferinţe, privarea acestora de drepturi fundamentale ale fiinţei umane, pe motive de abordări politice diferite, reale sau imaginate de regimul vremurilor.

Aşa după cum se observă, faptele imputate inculpatului A. au fost săvârşite în perioada 01.08.1958 - 01.11.1963, când era în vigoarea C. pen. de la 1936. De la această dată şi până la judecarea definitivă a cauzei a mai fost în vigoarea C. pen. de la 1968, iar în prezent este în vigoare actual C. pen., adoptat prin Legea nr. 286/2009. În situaţia în care de la data săvârşirii infracţiunii şi până la judecarea definitiv a cauzei intervin mi multe legi succesive se pune problema legii aplicabile.

Referitor la aplicarea legii penale în timp, principiul este cel prevăzut în art. 4 din C. pen. în vigoare, respectiv principiul activităţii legii penale, conform căruia, se va aplica legea în vigoare la momentul săvârşirii infracţiunii. Prin excepţie, o lege se poate aplica retroactiv doar dacă aceasta este mai favorabilă inculpatului.

În cauză, prin Ordonanţa nr. 576/P/2013 din 21.10.2013 a Parchetului de pe lângă Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie s-a dispus începerea urmăririi penale faţă de inculpatul A. pentru săvârşirea infracţiunii de genocid prev. de art. 357 alin. (1) lit. c) C. pen. din 1969.

Prin Ordonanţa nr. 576/P/2013 din data de 17.04.2014 a Parchetului de pe lângă Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie s-a dispus schimbarea încadrării juridice din infracţiunea de genocid prev. de art. 357 alin. (1) lit. c) din C. pen. din 1969, reţinută în sarcina inculpatului A., în infracţiunea contra umanităţii prev. de art. 439 alin. (1) lit. j) C. pen. cu aplic. art. 5 C. pen. infracţiune pentru care a şi fost trimis în judecată.

Infracţiunea de genocid, ca infracţiune contra păcii şi omenirii, a fost incriminată în legislaţia română pentru prima dată prin dispoziţiile art. 2312 din C. pen. de la 1936, dispoziţii introduse prin Decretul nr. 212/1960. Potrivit acestui text de lege, constituia infracţiunea de genocid şi se pedepsea cu moartea, săvârşirea în scop de a distruge, în întregime sau în parte, un grup sau o colectivitate omenească, din motive de rasă, naţionalitate sau religie, a vreuneia din următoarele fapte: a) uciderea membrilor grupului; b) vătămarea gravă a integrităţii fizice şi mentale a membrilor grupului; c) supunerea grupului la condiţii de existenţă sau tratamente de natură să ducă la distrugerea lui fizică; d) luarea de măsuri tinzând la împiedicarea naşterilor în sânul grupului; e) transferarea forţată a copiilor unui grup în alt grup.

Infracţiunea de tratamente neomenoase a fost incriminată, de asemenea, pentru prima dată în legislaţia română în dispoziţiile art. 2314 C. pen. de la 1936, dispoziţii introduse prin Decretul nr. 212/1960, şi consta în supunerea la tratamente neomenoase a răniţilor şi bolnavilor, a membrilor personalului civil sanitar sau al Crucii Roşii, a naufragiaţilor, a prizonierilor de război şi în general, a oricărei alte persoane căzute sub puterea adversarului, ori supunerea lor la experienţe medicale sau ştiinţifice care nu sunt justificate de un tratament medical în interesul lor şi se pedepseşte cu muncă silnică de la 5 la 20 de ani.

Prin Legea nr. 15/1968 privind C. pen. s-a abrogat C. pen. de la 1936 şi a prevăzut în aceeaşi formă infracţiunea de tratamente neomenoase în cuprinsul art. 358 C. pen., în cadrul Titlului XI al Părţii Speciale - Infracţiuni contra păcii şi omenirii.

În varianta tip, infracţiunea se realizează, sub aspectul laturii obiective, fie prin supunerea persoanelor căzute sub puterea adversarului la tratamente neomenoase, fie la experienţe medicale sau ştiinţifice ce nu sunt justificate de un tratament medical în interesul lor.

Prin supunerea unei persoane la tratamente neomenoase se înţelege obligarea persoanei la condiţii de hrană, locuinţă, îmbrăcăminte, de igienă, asistenţă medicală etc, greu de suportat fizic şi umilitoare din punct de vedere moral.

Aceste dispoziţii au fost în vigoare până la data de 01.02.2014, când, a intrat în vigoare Legea nr. 286/2009 privind noul C. pen., care au inclus infracţiunile de genocid (art. 438 C. pen.) şi infracţiuni contra umanităţii (art. 439 C. pen.) într-un capitol distinct ce poartă denumirea de Infracţiuni de genocid şi contra umanităţii.

Potrivit art. 438 din C. pen. (în vigoare), constituie infracţiuni contra umanităţii săvârşirea, în cadrul unui atac generalizat sau sistematic lansat împotriva unei populaţii civile a uneia dintre faptele enumerate la lit. a)-k).

Faţă de cele reţinute mai sus (în secţiunea anterioară - temeinicia acuzaţiilor), Înalta Curte constată că în mod corect Curtea de Apel Bucureşti a considerat că fapta pentru care inculpatul A. a fost trimis în judecată realizează conţinutul infracţiunii prevăzute de art. 439 alin. (1) lit. a), b), g) şi j) din C. pen. în vigoare, pentru a ne raporta mai întâi la dispoziţie C. pen., apreciat ca fiind legea penală aplicabilă, în opinia procurorului care a întocmit actul de trimitere în judecată.

Astfel, aşa cum s-a arătat, s-a dovedit pe deplin că în perioada în care inculpatul A. a condus Colonia de muncă Periprava fie ca locţiitor al comandatului (1958 - 1960), fie în calitate de comandant al acesteia (1960 - 1963) mai mulţi deţinuţi au decedat (103 persoane), deţinuţii au fost supuşi unui regim de exterminare urmare a condiţiilor de viaţă "asigurate", deţinuţii au suferit vătămări a integrităţii fizice şi psihice din partea militarilor care asigurau paza, urmare a ordinelor date de către conducerea Coloniei, şi, în fine, deţinuţii din această colonie au fost persecutaţi, prin privarea de drepturile fundamentale ale omului sau prin restrângerea gravă a acestor drepturi pe motive de ordin politic.

În ceea ce priveşte sfera de aplicare a acestor variante de incriminare, trebuie avut în vedere în primul rând Expunerea de motive a noului C. pen.

Astfel, în acest document, redactat de Comisia pentru elaborarea noului C. pen., se menţionează că, referitor la infracţiunile contra umanităţii, textul propus reia, într-o formă adaptată, prevederile art. 7 din Statutul Curţii Penale Internaţionale, valorificând, astfel, definiţiile anterioare promovate de art. 6 lit. c) din Statutul Tribunalului Militar Internaţional de la Nuremberg, art. II nr. 1 c) a Legii nr. 10 a Consiliului de Control, de art. 5 lit. c) din Statutul Tribunalului Penal Internaţional pentru Orientul Îndepărtat, respectiv mai actualele art. 5 din Statutul Tribunalului Penal Internaţional pentru fosta Iugoslavie şi art. 3 din Statutul Tribunalului Penal Internaţional pentru Ruanda.

Infracţiunile contra umanităţii formează un grup distinct de acte infracţionale, ce pot fi comise atât în timp de pace, cât şi de război. În cadrul textului, au fost sistematizate - după modelul german - 12 modalităţi normative. Urmând acelaşi model, s-a renunţat la definirea termenilor în finalul articolului, fără a aduce astfel atingere principiului lex certa, noţiunile fiind explicate în mod suficient în cadrul fiecărei secţiuni.

Faţă de forma art. 8 din Statut, s-a renunţat la precizarea ca faptele să fie comise "(...) în cunoştinţă de acest atac". Necesitatea ca atacul să fie lansat contra unei populaţii civile implică automat existenţa cel puţin a intenţiei eventuale, făcând, astfel, inutilă ultima teză care relua doar aceasta. Mai mult, dacă este necesar să existe o intenţie directă în privinţa iniţierii atacului, este în schimb suficientă intenţia eventuală în raport de integrarea actelor ulterioare în atacul în curs de desfăşurare.

Cele 12 ipoteze reglementate reiau, fără modificări de fond, prevederile similare din Statut. În ceea ce priveşte ipoteza de la lit. b) - supunerea unei populaţii sau părţi a acesteia, în scopul de a o distruge în tot sau în parte, la condiţii de viaţă menite să determine distrugerea fizică, totală sau parţială, a acesteia sau exterminarea cum este denumită în Statut - ea pare, la o primă analiză, a se suprapune cu conţinutul infracţiunii de genocid. Concursul de norme este, însă, doar unul aparent, căci, deşi sub aspectul laturii obiective, cele două infracţiuni sunt asemănătoare, conduita incriminată în ipoteza genocidului, priveşte doar anumite grupuri, individualizate pe baza unor criterii expres prevăzute (rasial, etnic, religios etc.). În schimb, în cazul infracţiunilor contra umanităţii, grupul sau grupurile vor fi, de regulă, individualizate pe baza unor criterii politice sau sociale.

În cadrul literei g), după modelul reglementării germane, a fost inclusă o modalitate de comitere a faptei ce nu se regăseşte enumerată expres în Statut, şi anume, vătămarea integrităţii fizice sau psihice. Astfel, vor fi evitate controversele legate de a şti dacă distrugerea grupului include şi simpla vătămare a indivizilor membri, definiţia oferită de Statut (art. 7 parag. 2 lit. b) nefiind suficient de explicită.

În ceea ce priveşte Statul Curţii Penale Internaţionale, ce au constituit model al actualei incriminări, vom reda doar unele definiţii ale sintagmelor utilizate de legiuitorul naţional în norma de incriminare.

Astfel, prin atac îndreptat împotriva unei populaţii civile se înţelege comportamentul care constă în comiterea multiplă de acte vizate la parag. 1 împotriva oricărei populaţii civile, în aplicarea sau în sprijinirea politicii unui stat ori a unei organizaţii având ca scop un asemenea atac: prin exterminare se înţelege îndeosebi fapta de a impune cu intenţie condiţii de viaţă, ca privarea accesului la hrană şi la medicamente, cu scopul de a antrena distrugerea unei părţi a populaţiei; prin persecuţie se înţelege denegarea cu intenţie şi gravă de drepturi fundamentale cu violarea dreptului internaţional, din motive legate de identitatea grupului sau colectivităţii care face obiectul acesteia.

Având în vedere aceste consideraţii teoretice, Înalta Curte reţine, sub aspectul laturii obiective, că inculpatul, în calitate de comandant al Coloniei de muncă Periprava, a săvârşit acţiuni sau inacţiuni sistematice care au avut ca rezultat uciderea deţinuţilor din această colonie, persecutarea colectivităţii reprezentată de deţinuţii politici încarceraţi în colonie, prin privarea de drepturi fundamentale ale omului sau prin restrângerea gravă a exercitării acestor drepturi, pe motive de ordin politic, vătămarea integrităţi fizice sau psihice a deţinuţilor, respectiv prin supunerea la condiţii de existenţă sau tratament de natură să ducă la distrugerea fizică a deţinuţilor politici, prin acţiuni care depăşesc cadrul legal.

Astfel cum a reţinut şi Curtea de Apel Bucureşti, inculpatul A., în calitatea de comandant al coloniei de muncă, era direct responsabil de viaţa deţinuţilor, aşa cum se arăta în Regulamentul de funcţionare a DGP, ceea ce înseamnă că ansamblul condiţiilor de detenţie era organizat sau cel puţin tolerat de acesta.

Decesele deţinuţilor au fost efectul unui cumul de factori ce făceau obiectul voinţei comandantului de colonie, acesta fiind singurul în măsură să ia decizii în privinţa condiţiilor de detenţie. Regulamentele care erau în vigoare în materia condiţiilor de detenţie alcătuiau doar premisele organizării regimului de exterminare în penitenciare şi colonii de muncă în timp ce măsurile concrete luate pentru anihilarea deţinuţilor politici erau lăsate în grija comandanţilor de penitenciare şi doar amendate prin ordine şi recomandări neoficiale venite pe linie de partid.

Decesul deţinuţilor venea în urma unui proces lent, dar eficace, prin care deţinuţii erau torturaţi fizic şi psihic. Regimul de exterminare pus la punct de A., prin abuzurile şi încălcările sistematice ale drepturilor omului au dus la decesul mai multor deţinuţi ca urmare a unui cumul de factori, precum, programul de muncă extenuant, violenţele fizice aplicate deţinuţilor, condiţiile insalubre în care aceştia erau ţinuţi, lipsa apei potabile. Din declaraţiile persoanelor audiate, a rezultat faptul că sancţiunile erau aplicate pentru cele mai mici abateri de la regulile interne şi erau bătaia, izolarea, lipsa hranei pentru mai multe zile consecutive, dar deţinuţii erau bătuţi şi fără să încalce vreo regulă sau ordin. Corecţiile fizice erau parte a programului zilnic şi nu erau excepţii nici în cazul celor inapţi de muncă.

Inculpatul a pus la punct un adevărat sistem de investigare şi sancţionare a celor care nu respectau ordinele sale. Deţinuţii înfometaţi, bolnavi şi osteniţi erau bătuţi dacă mâncau din recoltă iar după aplicarea bătăilor erau lăsaţi să zacă pe o pătură. În mărturiile supravieţuitorilor, tema lipsa hranei este una recurentă. Documentele aflate la dosarele deţinuţilor arată faptul că, aceştia sufereau de anumite afecţiuni şi că acestea erau agravate de faptul că erau foarte slabi. Deţinuţii erau anemici şi sufereau de afecţiuni ale sistemului gastro-intestinal, asociate cu o alimentaţie proastă. Una dintre cele mai frecvente afecţiuni întâlnite în rândul deţinuţilor de la Periprava era enterocolita provocată de consumul apei nepotabile din Dunăre. Deţinuţii care nu se îmbolnăveau nu primeau medicamente, ci apă caldă cu cloramină care doar ameliora simptomele. La un moment dat inculpatul a interzis administrarea acestui tratament, ca sancţiune pentru că deţinuţii mâncau porumb crud de pe câmp.

Toate aceste elemente au făcut parte din regimul de exterminare a deţinuţilor politici, regim organizat de inculpat. Tratamentul inuman al deţinuţilor era caracterizat prin izolarea totală de familii şi de orice alte persoane, condiţii de cazare mizerabile, frigul insuportabil din barăci, sancţiunile fizice pentru abateri minore, hrana deficitară, înfometarea, însetarea acestora, dureri pe care nu le puteau ameliora din cauza lipsei de medicamente, condiţii inumane de muncă. Regimul impus nu crea condiţii minime de supravieţuire pe termen lung, având în vedere că în cele mai multe cazuri, condamnările depăşeau 10 ani.

Apărările inculpatului

Inculpatul A. a solicitat achitarea sa cu privire la toate actele materiale reţinute în conţinutul infracţiunii continuate, presupus săvârşite în perioada 01.08.1958 - 17.06.1960, respectiv până la data intrării în vigoare a Decretului-lege nr. 212/1960, în temeiul dispoziţiilor art. 396 alin. (5) raportat la art. 16 lit. b) teza I C. proc. pen., întrucât fapta nu este (nu era) prevăzută de legea penală, având în vedere următoarele:

a. Respectivele acte materiale au fost săvârşite înainte de intrarea în vigoare a decretului mai sus menţionat, acestea nefiind incriminate la data săvârşirii, motiv pentru care urmează a nu fi considerate ca făcând parte integrantă din infracţiunea continuată, în acord cu principiul fundamental al legalităţii incriminării;

b. Este încălcat principiul neretroactivităţii legii penale consacrat de art. 15 alin. (2) din Constituţia României.

Înalta Curte constată că aceste apărări sunt nefondate pentru următoarele considerente:

Inculpatul A. a condus Colonia de muncă Periprava fie ca locţiitor al comandatului (1958 - 1960), fie în calitate de comandant al acesteia (1960 - 1963), şi i se impută că în acesta perioadă mai mulţi deţinuţi au decedat (103 persoane), deţinuţii au fost supuşi unui regim de exterminare urmare a condiţiilor de viaţă "asigurate", deţinuţii au suferit vătămări a integrităţii fizice şi psihice din partea militarilor care asigurau paza, urmare a ordinelor date de către conducerea Coloniei, şi, în fine, deţinuţii din această colonie au fost persecutaţi, prin privarea de drepturile fundamentale ale omului sau prin restrângerea gravă a acestor drepturi pe motive de ordin politic.

S-a reţinut atât în actul de acuzare, cât şi în hotărârea primei instanţe că infracţiunea imputată acestuia s-a săvârşit în formă continuată, activitatea infracţională desfăşurându-se în perioada 01.08.1958 - 01.11.1963, acesta din urmă fiind momentul la care s-a epuizat infracţiunea.

Infracţiunea continuată este o formă a unităţii legale de infracţiune, fiind reglementată (definită) în dispoziţiile art. 35 alin. (1) C. pen. şi sancţionată conform dispoziţiilor art. 36 alin. (1) C. pen. şi 37 C. pen.

Potrivit dispoziţiilor art. 154 C. pen. - Termenele de prescripţie a răspunderii penal - termenele prevăzute în prezentul articol încep să curgă de la data săvârşirii infracţiunii. În cazul infracţiunii continuate termenul curge de la data săvârşirii ultimei acţiuni sau inacţiuni, acesta fiind momentul epuizării infracţiunii, moment la care se consideră săvârşită infracţiuni (ca unitate legală). Astfel că, în raport de acest moment se va stabili şi legea penală aplicabilă, în sensul că dacă ultima acţiune sau inacţiune s-a săvârşit sub legea nouă aceasta este singura incidentă.

În acest sens s-a pronunţat şi fostul Tribunal Suprem prin Decizia nr. 1 din 20 iunie 1987, statuând că, în cazurile în care legea penală prevede că anumite efecte juridice se produc în raport cu data săvârşirii infracţiunii, prin aceasta se înţelege data actului de executare ce caracterizează latura obiectivă a infracţiunii, iar nu data consumării acesteia prin producerea rezultatului.

Încadrare juridică a faptei va fi dată însă în raport cu rezultatul produs, în toate cazurile când încadrarea este condiţionată de producerea unui rezultat. În cazul infracţiunilor continue data săvârşirii este acea a încetării acţiunii sau inacţiunii, iar în cazul infracţiunilor continuate, aceasta este data comiterii ultimei acţiuni sau inacţiuni. În raport de această dată se produc consecinţele juridice referitoare la aplicarea legii penale în spaţiu şi în timp, minoritatea, prescripţia răspunderii penale, amnistie şi graţiere, precum şi orice alte consecinţe care sunt condiţionate de epuizarea activităţii infracţionale.

Celelalte consecinţe ale infracţiunilor continue şi continuate, cum sunt cele referitoare la stabilirea stării de recidivă, revocarea liberării condiţionate, a suspendării condiţionate a executării pedepsei, a obligării la muncă corecţională, la înlăturarea beneficiului graţierii, la întreruperea cursului prescripţiei şi a termenului de reabilitare, se produc din momentul în care elementele constitutive ale infracţiunii sunt întrunite, făptuitorul poate fi tras la răspundere penală.

Pe de altă parte, nu se poate susţine că faptele pentru care a fost trimis în judecată în prezenta cauză inculpatul A. (decesul a 103 persoane, supunerea deţinuţilor unui regim de exterminare urmare a condiţiilor de viaţă "asigurate", producerea vătămării integrităţii fizice şi psihice a acestora şi persecutarea acestora prin privarea de drepturile fundamentale ale omului sau prin restrângerea gravă a acestor drepturi pe motive de ordin politic) nu erau incriminate (prevăzute ca infracţiuni) în C. pen. de la 1938, anterior modificării acestui prin Decretul nr. 212/1960.

- Într-adevăr, aşa cum s-a arătat mai sus, infracţiunea de genocid, ca infracţiune contra păcii şi omenirii, a fost incriminată în legislaţia română pentru prima dată prin dispoziţiile art. 2312 din C. pen. de la 1936, dispoziţii introduse prin Decretul nr. 212/1960. Potrivit acestui text de lege, constituia infracţiunea de genocid şi se pedepsea cu moartea, săvârşirea în scop de a distruge, în întregime sau în parte, un grup sau o colectivitate omenească, din motive de rasă, naţionalitate sau religie, a vreuneia din următoarele fapte: a) uciderea membrilor grupului; b) vătămarea gravă a integrităţii fizice şi mentale a membrilor grupului; c) supunerea grupului la condiţii de existenţă sau tratamente de natură să ducă la distrugerea lui fizică; d) luarea de măsuri tinzând la împiedicarea naşterilor în sânul grupului; e) transferarea forţată a copiilor unui grup în alt grup.

Totodată, potrivit art. 2314 alin. (1) din C. pen. 1936 (modificat şi completat tot prin Decretul nr. 212/1960), supunerea la tratamente neomenoase a oricărei persoane căzute sub puterea adversarului se pedepseşte cu muncă silnică de 5 la 20 de ani, iar, în alin. (3), este prevăzută o variantă agravată a infracţiunii, constând în uciderea, mutilarea sau exterminarea celor prevăzuţi în alin. (1), pentru care pedeapsa este moartea.

Însă nu se poate susţine cu temei că, pentru actele materiale care au debutat la data de 01 august 1958, când a inculpatul A. a fost numit locţiitor la comandantului Coloniei de muncă Periprava, consumate până la data de 17 iunie 1960, dată la care au intrat în vigoare dispoziţiile Decretului nr. 212/1960, acţiunile sau inacţiunile imputate acestuia nu constituiau infracţiuni. Înalta Curte constată că acestea erau incriminate în dispoziţiile art. 245, art. 248, art. 471 şi art. 4641 alin. (1) şi alin. (2) rap. la art. 463 din C. pen. 1936, fapte ce realizează conţinutul constitutiv al infracţiunilor de abuz în serviciu, purtare abuzivă, vătămare a integrităţii corporale sau a sănătăţii şi, respectiv, omor.

Astfel, potrivit art. 245 din Titlul III "Crime şi delicte contra administraţiei publice" al Cărţii a II-a din C. pen. 1936 (republicat în anul 1948), constituie infracţiunea de abuz în serviciu, pedepsită cu închisoare corecţională de la 2 ani la 10 ani sau amendă, fapta funcţionarului care, prin depăşirea sau folosirea abuzivă a atribuţiilor sale ori prin violarea sau nerespectarea obligaţiilor impuse prin dispoziţii legale, între altele, produce o pagubă intereselor legale ale cetăţenilor.

Conform art. 248 din acelaşi titlu al C. pen. 1936, constituie infracţiunea de purtare abuzivă, pedepsită cu închisoare corecţională de la o lună la 3 luni, fapta funcţionarului public care, în exerciţiul funcţiunii sale, întrebuinţează violenţă faţă de o persoană, dacă fapta nu constituie o infracţiune mai gravă.

Potrivit art. 471 din C. pen. 1936, constituie infracţiunea de vătămare a integrităţii corporale sau a sănătăţii, pedepsită cu închisoare corecţională de la 2 luni la 1 an, fapta aceluia care vătămă, în orice mod, integritatea corporală ori sănătatea unei persoane.

Prin art. 4641 alin. (1) şi alin. (2) rap. la art. 463 din C. pen. 1936 (republicat în anul 1948 şi modificat prin Decretul nr. 469/1957), este incriminată, drept infracţiune de omor, fapta de a ucide, săvârşită asupra unei persoane prin cruzimi sau torturi ori asupra a două sau mai multe persoane, fie deodată, fie prin acţiuni diferite, pedeapsa prevăzută de această normă de incriminare fiind moartea.

Ulterior, prin Decretul nr. 212/1960 (publicat în Buletinul Oficial al Marii Adunări Naţionale a Republicii Populare Române la data de 17 iunie 1960), în C. pen. 1936, Cartea a II-a, a fost introdus un nou titlu, Titlul nr. 1 bis, referitor la infracţiunile contra păcii şi omenirii (art. 2311 - art. 2315), între care şi aceea de tratamente neomenoase (art. 2314).

Potrivit art. 2314 alin. (1) din C. pen. 1936 (modificat şi completat prin Decretul nr. 212/1960), supunerea la tratamente neomenoase a oricărei persoane căzute sub puterea adversarului se pedepseşte cu muncă silnică de 5 la 20 de ani, iar, în alin. (3), este prevăzută o variantă agravată a infracţiunii, constând în uciderea, mutilarea sau exterminarea celor prevăzuţi în alin. (1), pentru care pedeapsa este moartea.

Înalta Curte constată astfel, că actele materiale anterioare datei de 17 iunie 1960 şi cele similare săvârşite începând cu acea dată, comise în realizarea aceleiaşi rezoluţii infracţionale şi îndreptate împotriva aceleiaşi colectivităţi a deţinuţilor politici, aflaţi sub puterea inculpatului în postura de "duşmani" (adversari), constituie o unitate legală de infracţiune, în formă continuată, conform art. 107 din C. pen. 1936, realizând conţinutul constitutiv al unei singure infracţiuni, prevăzută, la momentul epuizării, de art. 2314 alin. (1) şi alin. (3) din acelaşi cod, care stabileşte, pentru aceasta, pedeapsa cu moartea, aceeaşi cu cea prevăzută, în reglementarea sub imperiul căreia au fost comise primele acte materiale, pentru infracţiunea de omor (în variantele agravate căreia i se circumscriu acele acte care au avut drept urmare moartea mai multor deţinuţi politici).

Pe de altă parte, existenţa raportului de adversitate între inculpat, ca agent al statului, pe de o parte şi colectivitatea deţinuţilor politici, anume plasaţi, de către autorităţi statale, în custodia sa, în considerarea calităţii lor de "duşmani ai poporului", "bandiţi", în contra cărora au fost săvârşite de către acesta faptele incriminate, a rezultat din declaraţiile persoanelor audiate şi are au fost menţionate cu ocazia analizării mijloacelor de probă administrate.

Existenţa raportului de adversitate, este în acord cu jurisprudenţa Înaltei Curţi de Casaţie şi Justiţie, care, în considerentele Deciziei nr. 2579/2009 (pronunţată de secţia penală în Dosarul nr. x/2008), referindu-se la aceeaşi infracţiune, a reţinut, cu privire la perioada istorico-politică în care au fost săvârşite şi faptele ce fac obiectul judecăţii în prezenta cauză, existenţa unei situaţii de conflict între agenţii statului ce funcţionau în locuri de deţinere, cărora autorităţile statale comuniste le-au permis sau le-au tolerat să acţioneze ca adevăraţi torţionari, pe de o parte şi victimele, private de libertate, ale acţiunilor acestora de suprimare fizică şi psihică, pe de altă parte.

Faptele care au avut drept rezultat decesul a 103 deţinuţi politici, menţionate mai sus, au constituit acte de exterminare a acestora, întrucât, astfel cum deja s-a evidenţiat, ele sunt consecinţa unor acţiuni sau inacţiuni ale inculpatului, care a urmărit, producerea acelui rezultat, cauzatoare de suferinţe de durată, respectiv de înfometare, lipsire de asistenţă medicală, până la bătăi aplicate cu participarea sa nemijlocită sau ordonate ori tolerate de către inculpat.

Astfel că, Înalta Curte constată că este nefondată apărarea (invocată şi ca motiv de apel) inculpatului A., în sensul că nu ar fi realizat conţinutul legal al acestei infracţiuni sub aspectul calităţii subiectului pasiv, acesta putând fi orice persoană căzută sub puterea adversarului, şi nu este condiţionată de săvârşirea faptelor pe timp de război sau împotriva unor combatanţi de război, norma de incriminare analizată neconţinând nicio dispoziţie în acest sens.

Faţă de cele expuse mai sus, Înalta Curte constată că faptele (acţiuni şi inacţiuni) reţinute în sarcina inculpatului erau prevăzute de legea penală în vigoare la momentul săvârşirii lor, realizând, în raport cu data epuizării, conţinutul constitutiv al infracţiunii de tratamente neomenoase, în formă continuată, prevăzută de art. 2314 alin. (1) şi alin. (3) corob. cu art. 107 din C. pen. 1936 (modificat şi completat prin Decretul nr. 212/1960), ce atrage răspunderea penală a acestuia, pe care el însuşi, întrucât dispoziţiile legii respective erau previzibile şi accesibile.

În legătură cu acest aspect, trebuie reamintit că, în jurisprudenţa sa, Curtea europeană a Drepturilor Omului, fiind sesizată să se pronunţe asupra pretinsei încălcări a dispoziţiilor art. 7 din Convenţia, din perspectiva principiului legalităţii incriminării, în două cauze în care instanţele naţionale au pronunţat, după anul 1990, hotărâri de condamnare pentru fapte săvârşite de agenţi ai statului în perioada regimurilor comuniste din ţările respective (cauzele Streletz, Kessler, Krenz c. Germania şi Polednova c. Republica Cehă), a constatat că nu au fost încălcate dispoziţiile invocate, că împrejurarea că urmărirea penală şi condamnarea acestora după reinstaurarea regimurilor democratice nu înseamnă că faptele stabilite nu constituiau infracţiuni potrivit dreptului intern al fiecăruia dintre acele state la momentul comiterii lor.

- Infracţiunea de tratamente neomenoase este prevăzută, tot ca infracţiune contra păcii şi omenirii, în Titlul XI al Părţii speciale din C. pen. din 1969 - Legea nr. 15/1968 (publicată în Buletinul Oficial nr. 79-79 bis din data de 21 iunie 1968) - intrat în vigoare la data de 01 ianuarie 1969.

Conform art. 358 alin. (1) din C. pen. din 1969, supunerea la tratamente neomenoase a oricărei persoane căzute sub puterea adversarului se pedepseşte cu închisoare de la 5 la 15 ani, iar, în alin. (3), este prevăzută o variantă agravată a infracţiunii, constând în torturarea, mutilarea sau exterminarea celor prevăzuţi în alin. (1), pedepsită cu moartea ori cu închisoarea de la 15 ani la 20 de ani.

În plus faţă de norma precedentă, este prevăzută, ca variantă agravată, pedepsită numai cu moartea - art. 358 alin. (4) - săvârşirea oricăreia dintre faptele ce constituie elementul material al laturii obiective a infracţiunii în timp de război, fiind astfel evidentă, şi sub imperiul noii norme, incriminarea acelor fapte şi în cazul comiterii lor pe vreme de pace.

Acţiunea de torturare, nou introdusă în art. 358 alin. (3) din C. pen. din 1969 (pe lângă cea de exterminare), este acoperită de faptele în concret reţinute în sarcina inculpatului, întrucât unele dintre acestea au depăşit, ca intensitate şi consecinţe, pe cele constând în tratamente neomenoase (inumane şi degradante), comise tot de către acesta sau sub comanda sa aplicate deţinuţilor politici, ca agent al forţei publice, a acţionând cu intenţia de a spori durerea fizică şi suferinţa morală provocate, din motive politice, deţinuţilor plasaţi sub puterea sa în postura de "duşmani" ai regimului de stat, cu scopul declarat al reprimării lor.

Înalta Curte a avut în vedere, întocmai ca şi prima instanţă, inclusiv jurisprudenţa Curţii europene a Drepturilor Omului, în care s-a evidenţiat, drept element care diferenţiază tortura de tratamentele inumane sau degradante, tocmai intensitatea durerii pe care o provoacă, existenţa unui scop determinat al acestei acţiuni şi intenţia autorului său, care, din postura de deţinător al autorităţii publice, urmăreşte să producă victimei dureri puternice şi suferinţe deosebit de severe, acţionând în acest sens fie în mod nemijlocit, fie prin intermediul altei persoane (a se vedea, în acest sens, cauzele Irlande c.Royaume Uni, Selmouni c. Franţa, Denizci c. Cipru şi Bursuc c. România).

Totodată, se constată că şi sub imperiul C. pen. din 1969, se menţine unitatea legală de infracţiune, în forma continuată prevăzută de art. 41 alin. (2) din acel cod.

Prin Decretul-lege nr. 6/1990, pedeapsa cu moartea a fost abolită, fiind înlocuită cu pedeapsa detenţiunii pe viaţă (art. 1).

Potrivit alin. (2), toate dispoziţiile privind pedeapsa cu moartea din C. pen. din 1969 sunt considerate că se referă la pedeapsa detenţiunii pe viaţă.

În consecinţă, începând cu data intrării în vigoare a decretului-lege anterior menţionat, pedeapsa pentru infracţiunea de tratamente neomenoase, în varianta agravată prevăzută de art. 358 alin. (3) din C. pen. din 1969, este detenţiunea pe viaţă, alternativ cu închisoarea de la 15 ani la 20 de ani.

Prin Legea nr. 140/1996, fiind aduse modificări C. pen. din 1969, s-a prevăzut că, în cazul infracţiunii prevăzute de art. 358 alin. (3) din Titlul XI al Părţii Speciale, pedeapsa este detenţiunea pe viaţă sau închisoarea de la 15 ani la 25 de ani.

De asemenea, prin completarea C. pen. din 1969, s-a prevăzut, în art. 55 alin. (1), că pedeapsa detenţiunii pe viaţă nu se aplică aceluia care, la data pronunţării hotărârii de condamnare, a împlinit vârsta de 60 de ani, caz în care, în locul pedepsei detenţiunii pe viaţă, se aplică acestuia pedeapsa închisorii pe timp de 25 de ani.

- În C. pen. în vigoare - Legea nr. 286/2009 (publicată în M. Of. nr. 510/24.07.2009) - intrat în vigoare la data de 01 februarie 2014, prin art. 439, introdus în Capitolul I din Titlul XII al Părţii speciale, este prevăzută, drept infracţiune contra umanităţii, pedepsită cu detenţiunea pe viaţă (care, în cazul inculpatului, cu o vârstă ce a depăşit 65 de ani, nu poate fi aplicată, urmând a fi înlocuită cu pedeapsa închisorii pe timp de 30 de ani, conform art. 57), alternativ cu închisoarea de la 15 ani la 25 de ani, săvârşirea, în cadrul unui atac generalizat sau sistematic, lansat împotriva unei populaţii civile, între altele, a uneia sau mai multora dintre următoarele fapte: uciderea unor persoane (alin. (1) lit. a); supunerea unei populaţii sau părţi a acesteia, în scopul de a o distruge în tot sau în parte, la condiţii de viaţă menite să determine distrugerea fizică, totală sau parţială, a acesteia (alin. (1) lit. b); torturarea unei persoane aflate sub paza făptuitorului sau asupra căreia acesta exercită controlul în orice mod, cauzându-i vătămări fizice sau psihice grave, ce depăşesc consecinţele sancţiunilor admise de către dreptul internaţional (alin. (1) lit. e); vătămarea integrităţii fizice sau psihice a unor persoane (alin. (1) lit. g); persecutarea unui grup sau a unei colectivităţi determinate, prin privare de drepturile fundamentale ale omului sau prin restrângerea gravă a exercitării acestor drepturi, pe motive (între altele) de ordin politic (alin. (1) lit. j).

Faptele reţinute în concret în sarcina inculpatului se încadrează în variantele normative prevăzute de art. 439 alin. (1) lit. a), lit. b), lit. g) şi lit. j) C. pen. în vigoare, aşa cum s-a arătat mai sus, fiind săvârşite de acesta, în cele mai multe situaţii cu intenţie directă, în aplicarea politicii de stat a "luptei cu duşmanii poporului", împotriva deţinuţilor (în sens de colectivitate), prin acte repetate, ce s-au succedat timp de ani, conform naturii specifice a fiecărui act, de ucidere, exterminare, torturare, vătămare a integrităţii fizice şi psihice, alte tratamente inumane şi degradante, cauzatoare de suferinţe fizice şi tulburări psihice puternice şi privare, din motive politice, de drepturi fundamentale ale omului, în considerarea apartenenţei lor la acel grup.

Pe de altă parte, cum s-a amintit deja, chiar redactorii C. pen. în vigoare consideră că această infracţiune se poate săvârşi şi cu intenţie indirectă. Aceasta presupune că inculpatului A. îi sunt imputabile acţiunile sau inacţiunile ce intră în conţinutul infracţiunii analizate, săvârşite de cele mai multe ori indirect, prin intermediul ofiţerilor sau subofiţerilor din subordinea sa. Se impune această concluzie întrucât inculpatul A. a prevăzut rezultatele faptelor sale şi, chiar dacă nu le-a urmărit în toate situaţiile, a acceptat posibilitatea (eventualitatea) producerii acestora.

În final, sub aspectul încadrării juridice a faptei, Înalta Curte constată că, şi sub imperiul C. pen. în vigoare, se menţine unitatea legală de infracţiune, în formă continuată, conform art. 35 alin. (1), fiind îndeplinite toate condiţiile legale, inclusiv condiţia unităţii de subiect pasiv, întrucât faptele inculpatului au fost îndreptate împotriva colectivităţii deţinuţilor politici, ca grup social, iar nu împotriva fiecăruia dintre ei, ca individ distinct de acel grup.

IV. Prescripţia răspunderii penale

Având în vedere momentul epuizării infracţiunii de tratamente neomenoase, respectiv la data de 1 noiembrie 1963, încadrarea juridică stabilită în raport cu acel moment, respectiv cea prevăzută de art. 2314 alin. (1) şi alin. (3) din C. pen. 1936 (introdus prin Decretul nr. 212/1960 în titlul referitor la infracţiuni contra păcii şi omenirii) şi pedeapsa prevăzută în această normă de incriminare (moartea), termenul de prescripţie era de 15 ani, conform art. 164 alin. (1) pct. 1 din acelaşi cod.

Însă înaintea împlinirii termenului de prescripţie a răspunderii penale, respectiv prin Decretul Consiliului de Stat nr. 547/1969 (publicat în Buletinul Oficial nr. 83 din data de 30 iulie 1969), România a ratificat Convenţia Organizaţiei Naţiunilor Unite asupra imprescriptibilităţii crimelor de război şi a crimelor contra umanităţii.

Conform art. I lit. b) din Convenţie, infracţiunile contra umanităţii, indiferent dacă sunt săvârşite în timp de război sau în timp de pace, sunt imprescriptibile, oricare ar fi data la care au fost comise.

Pe de altă parte, prin Ordonanţa Guvernului nr. 91/1999, aprobată prin Legea nr. 68/2000, România a ratificat şi Convenţia europeană privind imprescriptibilitatea crimelor împotriva umanităţii şi a crimelor de război, adoptată la data de 25 ianuarie 1974.

Conform art. 11 alin. (2) din Constituţia României din anul 1991, dispoziţiile din convenţia ratificată au devenit parte a dreptului intern.

Potrivit art. 1 alin. (1) din această convenţie, fiecare stat contractant se angajează să ia măsurile necesare pentru ca prescripţia să fie inaplicabilă urmăririi infracţiunilor contra umanităţii, în măsura în care acestea sunt susceptibile de pedeapsă în legislaţia naţională.

Conform art. 2 pct. 2 din această convenţie, dispoziţiile sale se aplică inclusiv pentru infracţiunile comise înainte de intrarea ei în vigoare în statul contractant, în cazurile în care termenul de prescripţie nu expirase încă la acea dată.

Astfel, Înalta Curte constată că, atât C. pen. 1936 - în art. 167 alin. (1) şi alin. (2), cât şi C. pen. din 1969 - art. 128 alin. (1) şi alin. (3) - au prevăzut suspendarea cursului prescripţiei pe timpul cât o dispoziţie legală sau o împrejurare invincibilă împiedică începerea urmăririi penale, prescripţia reluându-şi cursul din ziua în care a încetat cauza de suspendare.

De la data epuizării faptelor ce fac obiectul judecăţii şi până la înlăturarea regimului politic comunist la sfârşitul lunii decembrie a anului 1989, organele de urmărire penală au fost împiedicate să efectueze cercetări şi să dispună începerea urmăririi penale cu privire la acele fapte şi participanţii la comiterea lor, din cauza unei împrejurări invincibile, atitudinea pasivă fiindu-le impusă, din exterior, de structuri ale statului aparţinând puterii executive, conduse de membrii de frunte ai Partidului Comunist Român, care le controlau în mod absolut şi decideau, în locul lor, ce fapte şi ce persoane să nu fie urmărite.

Sub acest aspect, instanţa de apel (în majoritate), în acord cu prima instanţă reţine că, în jurisprudenţa sa, Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie, a apreciat că tragerea la răspundere penală a cadrelor active din MAI - DGSS, nu a fost posibilă în condiţiile statului totalitar comunist şi intervenţia politicului în cursul firesc al justiţiei a constituit o cauză de neînlăturat care a împiedicat punerea în mişcare a acţiunii penale împotriva celor vinovaţi de stabilirea unui regim politic de exterminare. Prin urmare, a operat o suspendare a termenului de prescripţie a răspunderii penale, în temeiul art. 128 C. pen. (Decizia nr. 2579/2009 pronunţată în Dosarul nr. x/2008).

În decizia amintită, au fost avute în vedere concluziile anchetei efectuate de Comisia constituită la nivelul PCR, în anul 1968, privind abuzurile securităţii în perioada regimului totalitar, în cadrul căreia, aşa cum deja Curtea a precizat în cuprinsul acestor considerente, s-a decis, la nivelul cel mai înalt al PCR, că, soluţia cea mai potrivită este aceea de a lăsa ca lucrurile să se îndrepte spre prescripţie din punct de vedere juridic, să nu fie luată o hotărâre, să nu se dispună trimiteri în judecată ci doar să fie luate măsuri politice, deoarece, mai sunt câteva luni până la prescripţie.

În acelaşi sens şi Curtea europeană a Drepturilor Omului, în cauza Asociaţia 21 decembrie 1989 împotriva României, prin Hotărârea de Cameră din 24 mai 2011, a constatat o violare a art. 2 din Convenţie - dreptul la viaţă, constatând lipsa unei anchete eficace.

Curtea europeană a Drepturilor Omului a subliniat importanta dreptului victimelor şi a familiilor lor de a cunoaşte adevărul asupra circumstanţelor evenimentelor care au condus la o violare masiva a unor drepturi fundamentale, cum este dreptul la viată, fapt ce implica o ancheta judiciara eficace şi eventual dreptul la despăgubiri. Din acest motiv, în cazul folosirii masive a forţei împotriva populaţiei civile, pe parcursul manifestărilor antiguvernamentale ce au precedat tranziţia de la un regim totalitar către un regim mai democratic, Curtea nu a putut accepta ca o ancheta este eficace, dacă se finalizează în urma prescripţiei răspunderii penale, în condiţiile în care autorităţile, ele însele, au rămas inactive. Deopotrivă, Curtea a subliniat ca amnistia este pe deplin incompatibilă cu datoria pe care o au Statele de a ancheta actele de tortura şi de a lupta împotriva crimelor internaţionale.

Se constată astfel că, intervenţia politicului în justiţie, în perioada regimului comunist a fost o împrejurare de neînlăturat, care a împiedicat, în mod evident, până în decembrie 1989, urmărirea penală a faptelor care constituiau crime împotriva umanităţii, pe motive de ordin politic, împotriva opozanţilor regimului comunist, care s-a menţinut la putere vreme de decenii, constituind, în raport de dispoziţiile C. pen. din 1969, o cauză de suspendare a cursului termenului de prescripţie a răspunderii penale.

Aşadar, faţă de suspendarea termenului de prescripţie pe toată perioada cât a fiinţat regimul totalitar comunist, la data când România a ratificat Convenţia europeană privind imprescriptibilitatea crimelor împotriva umanităţii şi a crimelor de război, prin O.G. nr. 91/1999, nici termenul de 15 ani prevăzut de art. 164 din C. pen. 1936 nu s-a împlinit.

Aşa cum în mod justificat a reţinut şi prima instanţă, trebuie menţionat că prin Legea nr. 27/2012, de modificare a C. pen. de la 1968, dispoziţiile art. 121 au fost modificate în sensul că, prescripţia nu înlătură răspunderea penală în cazul infracţiunilor contra păcii şi omenirii, indiferent de data la care au fost comise. În acest context, fiind sesizată cu o excepţie de neconstituţionalitate a acestor dispoziţii, Curtea Constituţională (prin Decizia nr. 511/2013) a constatat constituţionalitatea acestor dispoziţii privind aplicarea imediată a dispoziţiilor mai severe referitoare la imprescriptibilitate, inclusiv pentru infracţiunile comise anterior acestei reglementări, exceptând situaţia în care termenul de prescripţie era deja împlinit.

Or, termenul de prescripţie în prezenta cauză, aşa cum s-a arătat mai sus, nu era împlinit la momentul modificării C. pen. din 1969 (anul 2012), când infracţiunile contra umanităţii au fost declarate ca imprescriptibile, deoarece a fost suspendat pe toată perioada regimului comunist, până în decembrie 1989.

Curtea Constituţională a arătat că exceptarea anumitor infracţiuni grave de la regula aplicării legii mai favorabile, care ar fi permis constatarea prescripţiei, în condiţiile evoluţiei fireşti a unei societăţi, este determinată de gravitatea atingerii aduse valorilor sociale ocrotite prin incriminarea lor şi reclamă nevoia unei reacţii ferme din partea statului, o nevoie de dreptate care nu se stinge prin simpla scurgere a vremii de la data comiterii lor, iar reacţia din partea comunităţii constituie o datorie de conştiinţă dar şi o dovadă de respect faţă de victime şi familiile lor.

Astfel fiind, Înalta Curte (în majoritate) constată că termenul prescripţiei de 15 ani, prevăzut de art. 164 alin. (1) pct. 1 din C. pen. 1936 (modificat şi completat prin Decretul nr. 212/1960), care şi-a reluat cursul la momentul încetării cauzei de suspendare (sfârşitul lunii decembrie a anului 1989), nu era împlinit la data când, urmare a ratificării Convenţiei europene, dispoziţiile acesteia (referitoare la imprescriptibilitatea crimelor împotriva umanităţii, inclusiv în cazul infracţiunilor comise înainte de intrarea ei în vigoare, sub rezerva ca termenul de prescripţie anterior prevăzut să nu fi expirat) au devenit parte a dreptului intern, conform prevederii constituţionale deja citate (reluate ca atare în art. 11 alin. (2) din actuala Constituţie).

Potrivit art. 11 alin. (1) din actuala Constituţie, revizuită, statul român se obligă să îndeplinească întocmai şi cu bună-credinţă obligaţiile care îi revin din tratatele la care este parte, între care se află ambele convenţii anterior menţionate - Convenţia Organizaţiei Naţiunilor Unite asupra imprescriptibilităţii crimelor de război şi a crimelor contra umanităţii şi, respectiv, Convenţia europeană privind imprescriptibilitatea crimelor împotriva umanităţii şi a crimelor de război.

Faţă de cele sus-menţionate, Înalta Curte (în majoritate) constată că sunt nefondate apelurile declarate de către inculpatul A. şi partea responsabilă civilmente Ministerul Afacerilor Interne sub acest aspect.

V. Legea penală mai favorabilă

Constatând că fapta săvârşită de inculpatul A. constituie infracţiune sub imperiul tuturor legilor penale care s-au succedat de la primele acte materiale de executare şi până în prezent, precum şi imprescriptibilitatea tuturor infracţiunilor continuate al căror conţinut constitutiv îl realizează acestea, conform legilor penale succesive, raportat la momentul comiterii ultimului asemenea act, Înalta Curte consideră (în majoritate), în acord şi cu prima instanţă, că la determinarea legii penale mai favorabile, potrivit art. 5 din C. pen., trebuie avut în vedere tratamentului sancţionator prevăzut în normele de incriminare anterior menţionate.

Având în vedere acest criteriu, se constată că legea penală mai favorabilă inculpatului este C. pen. din 1969, în reglementarea în vigoare în perioada cuprinsă între modificările aduse prin Decretul-lege nr. 6/1990 şi Legea nr. 140/1996, întrucât norma de incriminare - art. 358 alin. (1) şi alin. (3) din acel cod prevede, în cazul pedepsei închisorii, maximul special cel mai mic, de 20 de ani închisoare, minimul special fiind identic în toate normele de incriminare succesive, respectiv 15 ani, la care, doar facultativ, în considerarea formei continuate a infracţiunii, prevăzută de art. 41 alin. (2), poate fi adăugat un spor până la 5 ani, conform art. 42 rap. la art. 34 alin. (1) lit. a) şi alin. (2) din acelaşi cod.

Faţă de cele expuse, Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie (cu majoritate) constată că în mod legal a dispus Curtea de Apel Bucureşti, în temeiul art. 386 alin. (1) din C. proc. pen., schimbarea încadrării juridice menţionate în actul de sesizare din infracţiunea prevăzută de art. 439 alin. (1) lit. j) cu aplic. art. 5 C. pen. în infracţiunea prevăzută de art. 358 alin. (1) şi alin. (3) corob. cu art. 41 alin. (2) C. pen. din 1969 (în reglementarea în vigoare în perioada cuprinsă între modificările aduse prin Decretul-Lege nr. 6/1990 şi Legea nr. 140/1996) cu aplic. art. 5 C. pen.

VI. Individualizarea pedepsei

În ceea ce priveşte pedeapsa aplicată, Înalta Curte constată, în primul rând, că nu a constituit un motiv de apel al inculpatului.

Cu toate acestea, Înalta Curtea constată că individualizarea judiciară a pedepsei aplicate inculpatului A. a fost făcută de către prima instanţă în mod judicios, ţinând seama de toate criteriile legale prevăzute în dispoziţiile art. 72 C. pen. din 1969, care este lege penală mai favorabilă.

Astfel, potrivit acestor prevederi, la stabilirea şi aplicarea pedepselor se tine seama de dispoziţiile părţii generale a acestui cod, de limitele de pedeapsă fixate în partea specială, de gradul de pericol social al faptei săvârşite, de persoana infractorului şi de împrejurările care atenuează sau agravează răspunderea penală. Potrivit art. 72 alin. (2), când pentru infracţiunea săvârşită legea prevede pedepse alternative, se tine seama de dispoziţiile alineatului precedent atât pentru alegerea uneia dintre pedepsele alternative, cât şi pentru proporţionalizarea acesteia.

Astfel, se constată că textul lege incriminator prevede pedeapsa detenţiunii pe viaţă alternativ cu pedeapsa închisorii între 15 şi 20 de ani. Totodată, s-au avut în vedere şi dispoziţiile art. 41 alin. (2) din acelaşi cod, privitoare la forma continuată a infracţiunii, reţinută şi la încadrarea juridică dată faptei.

În ceea ce priveşte gradul de pericol social concret al faptei s-a apreciat de către instanţa de fond în mod corect ca fiind unul ridicat având în vedere consecinţele produse (decesul a 103 persoane, maltratarea fizică şi psihică a multor altora, schilodirea sufletească şi morală a sute, mii de deţinuţi, urmările în plan social, familial, fizic, moral, pe care le-au suportat toţi foştii deţinuţi). Sigur că s-a reţinut şi contextul socio-politic în care s-au desfăşurat evenimentele, apreciindu-se corect că la săvârşirea infracţiunii imputate inculpatului A. şi producerea urmărilor acestora, au contribuit şi alte persoane sau instituţii.

Pe de altă parte, s-a avut în vedere şi trecerea unui interval nerezonabil de timp în care instituţiile statului au angajat răspunderea penală a celor vinovaţii considerând, pe bună dreptate, că un remediu pentru această situaţie este acela reducerii pedepsei ce va fi aplicată, acesta fiind un remediu compensatoriu, în optica Curţii europene a Drepturilor Omului.

Astfel, în mod corect a apreciat instanţa de fond că, deşi pedeapsa care s-ar fi cuvenit inculpatului faţă de gravitatea deosebită şi urmările infracţiunii sale, ar fi fost detenţiunea pe viaţă, totuşi, având în vedere tardivitatea cu care autorităţile statului au ales să demareze procedurile judiciare, dar şi vârsta deosebit de înaintată a inculpatului, se impune aplicarea pedepsei închisorii, la maximul special al acesteia, fiind de natură să realizeze scopurile pedepsei.

Totodată, s-au avut în vedere şi circumstanţele personale ale inculpatului, apreciate ca fiindu-i nefavorabile, faţă de probele administrate în cauză (documentele aflate la dosarul său de cadre, documente furnizate de Arhiva CNSAS, dar şi declaraţiile date de persoanele audiate în cauză).

Faţă de cele expuse, Înalta Curte constată că în mod temeinic şi legal prima instanţă l-a condamnat pe inculpatul A. la pedeapsa de 20 de ani închisoare, aplicându-i totodată şi pedepsele accesorii şi complementare, respectiv interzicerea drepturilor prev. de art. 64 alin. (1) lit. a), b), c) şi e) C. pen. din 1969, pe o perioadă de 7 ani, ca pedeapsă complementară, după executarea pedepsei principale a închisorii sau considerarea acesteia ca fiind executată, avându-se în vedere gravitatea faptelor, precum şi interzicerea aceloraşi drepturi ca pedeapsă accesorie, pe durata executării pedepsei principale.

Referitor la pedeapsa aplicată, Înalta Curte constată că apelanta - parte responsabilă civilmente Ministerul Afacerilor Interne a criticat hotărârea primei instanţe, printre altele, pentru faptul că nu a aplicat inculpatului dispoziţiile Decretului-lege nr. 11/1998 privind amnistierea unor infracţiuni şi reducerea unor pedepse, care ar fi condus, potrivit art. 2 din acest act normativ, la reducerea pedepsei aplicate inculpatului A. la jumătate, respectiv la 10 ani închisoare. Referitor la aceste motiv de apel, Înalta Curte constată că apelanta - partea responsabilă civilmente Ministerul Afacerilor Interne nu are posibilitatea legală de a-l invoca faţă de dispoziţiile art. 409 alin. (1) lit. c) C. proc. pen.

Astfel, potrivit dispoziţiilor menţionate, poate face apel şi partea responsabilă civilmente, în ceea ce priveşte latura civilă, iar referitor la latura penală, în măsura în care soluţia din această latură a influenţat soluţia în latură civilă. Cum individualizarea pedepsei aplicate inculpatului, respectiv reducerea pedepsei aplicate la jumătate conform actului normativ indicat, nu influenţează soluţia pe latura civilă a cauzei, Înalta Curte nu va analiza motivul invocat, această parte neavând posibilitatea de a-l supune analizei instanţei.

VII. Latura civilă

În ceea ce priveşte latura civilă a cauzei, aşa cum s-a arătat, au declarata apel părţile responsabile civilmente Statul Român prin Ministerul Finanţelor Publice, Ministerul Afacerilor Interne, Administraţia Naţională a Penitenciarelor şi inculpatul A., acesta din urmă şi Administraţia Naţională a Penitenciarelor invocând şi aspecte de netemeinicie a acţiunilor civile exercitate.

- Astfel, privitor la temeinicia acţiunilor civile, Înalta Curte constată că, în cauză, s-au constituit părţi civile, în termenul prevăzut de art. 20 alin. (1) şi (2) C. proc. pen.: F., în calitate de persoană vătămată, fost deţinut politic, cu suma de 100.000 de euro, daune morale; C., în calitate de persoană vătămată, fost deţinut politic, cu suma de 100.000 de euro, daune morale; H., în calitate de persoană vătămată, fost deţinut politic, cu suma de 100.000 de euro, daune morale; G., în calitate de persoană vătămată, fost deţinut politic, cu suma de 50.000 de euro; B., în calitate de persoană vătămată, fost deţinut politic, cu suma de 200.000 de euro; E., în calitate de moştenitoare a tatălui său decedat EEEEEEEEEE., fost deţinut politic, cu suma de 100.000 euro; I., în calitate de fiică a tatălui său decedat, AAAAA., fost deţinut politic, cu suma de 50.000 daune morale şi D., în calitate de fiu al tatălui său decedat, FFFF., fost deţinut politic, cu suma de 1.300.000 euro.

Unii dintre aceştia au solicitat daunele pentru prejudiciile suferite direct urmare a perioadei de detenţie din Colonia de muncă Periprava, alţii fiind urmaşi ai celor ce şi-a pierdut viaţa în timpul detenţiei.

Aşa cum s-a reţinut deja, părţile civile I., D. şi E. au formulat acţiunea civilă prin care au reclamat drepturi proprii născute din propria lor prejudiciere. Celelalte părţi civile au reclamat drepturi de despăgubire în calitatea lor de victime ale infracţiunilor, de foşti deţinuţi.

În ceea ce-i priveşte pe B., C., G., H., F., s-a reţinut corect de către instanţa de fond aceştia sunt victime ale regimului de detenţie pe care l-au suportat în timpul încarcerării la Periprava şi au rămas cu traume, cu sechele, cu sănătatea afectată, suferind de diferite afecţiuni în legătură directă cu regimul de detenţie.

Astfel că nu poate fi contestat faptul că acestor părţi civile le-a fost cauzat un prejudiciu moral deosebit reprezentat de lipsirea acestora pentru totdeauna de o viaţă normală, de o sănătate şi o integritate fizică deplină, de o sănătate morală deplină.

În ceea ce îl priveşte pe F., a rezulta din înscrisurile administrate în dosar că a fost încarcerat în Periprava o perioadă lungă de timp, 1959 - 1962, iar din actele medicale depuse dar şi din dosarul de penitenciar rezultă că acesta, pe perioada detenţiei şi-a alterat în mod grav starea de sănătate, devenind inapt de muncă. Pe perioada detenţiei a suferit o pedeapsă de 28 de zile de izolare pentru legături cu alţi deţinuţi şi scrieri în limbi străine pe diferite obiecte.

Partea civilă C. a fost internat administrativ în perioada martie 1960 - martie 1962 la Colonia Periprava, unde a fost supus torturii, fiind bătut de inculpat, personal, deoarece nu era în graţiile acestuia, aplicându-i-se metode de schingiuire. Din documentele medicale depuse la dosar a rezultat faptul că a contactat boli grave din timpul detenţiei.

B. a fost deţinut la Colonia Periprava între anii 1962 - 1963 când a fost graţiat. A stat şi la BB., în perioada 1961 -1962, când tot inculpatul răspundea şi de această secţie. Conform relatărilor proprii, a fost lovit de către inculpat cu parul peste umăr, suferind toată viaţa de pe urma acelei lovituri. Şi subalternii inculpatului l-au lovit, fie pentru că nu şi-a îndeplinit norma de muncă, fie pentru că a luat porumb crud de pe câmp.

G. a fost încarcerat la Periprava între anii 1959 - 1960. Conform relatărilor proprii a fost supus la bătăi din ordinul inculpatului, pentru că era bolnav şi inapt de muncă.

H. a fost încarcerat în Colonia de muncă Periprava între anii 1959 - 1960. Conform relatărilor proprii, dar şi ale martorului JJJ., H. a fost lovit de gardieni şi a fost supus la umilinţe pe perioada detenţiei.

Privitor la celelalte părţi civile, Înalta Curte, în acord cu instanţa de fond, consideră că deşi dreptul la viaţă aparţine exclusiv titularului său, totuşi, de acest drept se bucură, datorită raporturilor strânse de rudenie, afecţiune şi sprijin reciproc, şi persoanele aflate în legătură directă cu victimele, aşa cum sunt copiii faţă de părinţii lor. Prin urmare stingerea dreptului la viată a oricăruia dintre aceşti subiecţi afectează negativ şi iremediabil dreptul la familie şi la un mod de viată armonios. În aceste împrejurări suprimarea dreptului la viaţă al deţinuţilor decedaţi generează stingerea unor drepturi inseparabil legate de aceştia, cum sunt dreptul de a avea şi a păstra o familie; dreptul de a acorda şi a primi sprijin material şi/sau moral la/de la membrii familiei; dreptul de a desfăşura împreună cu membrii familiei, părinţi şi copii, activităţi domestice, organizatorice, de socializare sau de agrement familial. Aşadar, şi părţile civile E., D. şi I. au suferit prejudicii morale date fiind valorile distruse, respectiv vieţile părinţilor lor.

Din hotărârile judecătoreşti depuse la dosar, reiese că doar D. a obţinut despăgubiri pentru daune morale de la Statul Român, rezultat din condamnarea politică şi detenţia tatălui său, suma de 13.000 de euro, pe care a încasat-o conform susţinerilor părţii civile (Sentinţa civilă nr. 718/14.05.2010 a Tribunalului Bucureşti).

Faţă de cele expuse mai sus, Înalta Curte consideră că în mod temeinic Curtea de Apel Bucureşti a acordat părţilor civile sume de bani cu titlu de despăgubiri ţinând seama de dispoziţiile legale privind elementele răspunderii civile delictuale (art. 998, 999 şi 1000 alin. (3) C. civ. din 1864), şi având în vedere perioadele în care fiecare fost deţinut politic a fost încarcerat, consecinţele suportate de fiecare dintre aceştia sau urmaşii lor şi modul în care fiecare a perceput şi suportat detenţia, acordând părţilor civile, cu titlu de daune morale, sume de bani rezonabile.

- În ceea ce priveşte suportarea acestor prejudicii de către părţile responsabile civilmente, alături de inculpat, a arătat următoarele:

Apelanta - parte responsabilă civilmente Ministerul Afacerilor Interne a reiterat în motivele de apel lipsa calităţii sale de parte responsabilă civilmente în această cauză, deoarece, potrivit art. 1 din Legea nr. 21/1990, Direcţia Generală a Penitenciarelor a trecut în subordinea Ministerului Justiţiei. Potrivit art. 1 alin. (1) din H.G. nr. 1849/2004, Administraţia Naţională a Penitenciarelor, instituţie în subordinea Ministerului Justiţiei, se organizează prin preluarea atribuţiilor, patrimoniului, personalului şi a bugetului aprobat Direcţiei Generale a Penitenciarelor.

De asemenea, apelanta - parte responsabilă civilmente Administraţia Naţională a Penitenciarelor a formulat a invocat în apelul ce face obiectul prezentei cauze lipsa calităţii de parte responsabilă civilmente. Arătând că, în perioada în care inculpatul şi-a desfăşurat activitatea la Colonia de Muncă Periprava, 1959 - 1963, Direcţiunea Generală a Penitenciarelor se afla în subordinea Ministerului Afacerilor Interne, iar activitatea DGP se desfăşura în baza unor acte normative emise de ministrul de interne ori de adjunctul său- ordine, regulamente, decizii, decrete ale Marii Adunări Naţionale ori hotărâri ale Consiliului de miniştri. Abia în anul 1990, în temeiul art. 1 din Legea 21/1990, Direcţia Generală a Penitenciarelor a trecut cu activ şi pasiv în subordinea Ministerului Justiţiei.

Totodată, Apelantul - parte responsabilă civilmente Statul Român, prin Ministerul Finanţelor Publice, a în temeiul art. 1373 din noul C. civ., deoarece Statul Român nu a avut calitatea de comitent faţă de inculpat. Prin Decretul-lege nr. 118/1990 au fost prevăzute o serie de drepturi pentru persoanele persecutate din motive politice şi pentru prizonieri, acestea fiind echivalarea perioadei de detenţie cu vechimea în muncă, acordarea pensiei de urmaş pentru succesori, acordarea unei indemnizaţii lunare pentru fiecare an de detenţie, scutire de plata impozitelor şi taxelor locale, transport urban gratuit etc.

În primul rând, trebuie făcută precizarea că temeiul răspunderii civile delictuale pentru fapta altuia este C. civ. de la 1864, potrivit art. 6 din C. civ. care reglementează aplicabilitatea în timp a celor două coduri, fiind vorba despre fapte comise sub imperiul Codului vechi şi anume dispoziţiile art. 1000 alin. (3) C. civ. de la 1864 care reglementează răspunderea comitentului pentru fapta prepusului.

Analizând apelurile părţilor responsabile civilmente prin prisma motivelor de apel invocate privind latura civilă, Înalta Curte consideră că acestea sunt nefondate.

- Astfel, se constată că inculpatul A. a comis fapta în calitatea sa de locţiitor şi apoi comandant al Coloniei de Muncă Periprava, entitate aflată în structura organizatorică a Direcţiei Generale a Penitenciarelor şi Coloniilor de Muncă, exercitând atribuţiile în cadrul cărora a comis fapta ca ofiţer activ al MAI. Direcţia Generală a Penitenciarelor şi Coloniilor de Muncă era organ al Ministerului Afacerilor Interne, în baza HCM nr. 729/1951. Potrivit Regulamentului privind aplicarea regimului în locurile de deţinere, aprobat prin Ordinul nr. 4045/1962 al ministrului Afacerilor Interne, locurile de deţinere erau organizate şi conduse de DGPCM, iar comandantul a fost numit prin ordin al directorului general al acestei entităţi. Totodată, potrivit HCM nr. 729/1951 comandanţii de penitenciare erau subordonaţi conducerii DGPCM.

Inculpatul a fost numit în funcţia de locţiitor al Coloniei de Muncă prin Ordinul nr. 1515/1958 al DGPCM. Direcţia şi supravegherea exercitate de DGPCM asupra inculpatului în exercitarea sarcinilor încredinţate, au rezultat din numeroase probe aflate la dosar. Activitatea inculpatului a fost examinată în repetate rânduri în şedinţele de analiză a muncii desfăşurate la DGPCM, din notele de control întocmite de cadrele cu funcţii de conducere din rândul DGPCM, în baza cărora a fost sancţionat în repetate rânduri şi uneori, retrogradat.

Totodată, se constată că inculpatul a fost numit în funcţia de comandant al Coloniei de Muncă prin Ordinul nr. 2893/1960 al Ministerului Afacerilor Interne. Alegerea inculpatului pentru a fi numit în această funcţie, s-a făcut de la nivelul de vârf al Ministerului Afacerilor Interne, având în vedere devotamentul faţă de partid şi ideologia acestuia dar şi determinarea viitorilor comandanţi de a lupta împotriva duşmanilor poporului, aşa cum a rezultat din notele aflate la dosar.

Inculpatul s-a aflat în permanenţă, pe timpul exercitării funcţiilor sale, sub supravegherea şi controlul MAI. Încă de când se afla la Penitenciarul Suceava, a fost verificat de Direcţia cadre din cadrul MAI - nota de cunoaştere din 20 mai 1955, dosar cadre F-1195, notă din care rezultă că era dur cu deţinuţii şi cu militarii din subordine, dar că era apreciat pentru calităţile sale organizatorice.

Prin nota-raport din 31 martie 1958, dosar cadre F-1195, întocmită în comun de reprezentanţi ai DGPCM şi Direcţia Regională a MAI Bacău, s-au evidenţiat o serie de abateri comise în calitate de comandant al Formaţiunii Borzeşti. Pentru abaterile din cadrul Formaţiunii Periprava, a fost întocmită nota raport din 13 iulie 1963, notă întocmită de locotenent-colonelul FFFFFFFFFF., din cadrul Direcţiei Politice a MAI şi maiorul de securitate GGGGGGGGGG., locţiitor al şefului Serviciului II din cadrul Direcţiei cadre a MAI.

Prin urmare, aşa cum a stabilit prima instanţă, Înalta Curte constată că activitatea inculpatului s-a aflat tot timpul sub controlul Ministerului Afacerilor Interne, care de altfel, l-a selectat şi ulterior l-a promovat în diferite funcţii de conducere la mai multe penitenciare.

- Pe de altă parte, se constată că, prin Legea nr. 21/1990 (art. 1), Direcţia Generală a Penitenciarelor a trecut în subordinea Ministerului Justiţiei, cu activ şi pasiv iar dispoziţiile art. 1 din H.G. nr. 1849/2004 au prevăzut în mod expres faptul că, Administraţia Naţională a Penitenciarelor a fost organizată prin preluarea patrimoniului, personalului şi bugetului Direcţiei Generale a Penitenciarelor, fiind succesoarea în drepturi şi obligaţii a fostei DGP, în baza legii. Cum în pasivul autoarei s-a născut o obligaţie de dezdăunare, potrivit legii în vigoare la acel moment, această obligaţie s-a transmis şi succesoarei ANP, potrivit art. 1 din H.G. nr. 1849/2004.

- Referitor la Statul Român, reprezentat de Ministerul Finanţelor Publice, în mod corect a considerat prima instanţă că Statul trebuie să răspundă, pentru că politica statală a fost cea care a permis nu doar detenţia ilegală, abuzivă a deţinuţilor politici, ci şi abuzurile comise împotriva acestora, această politică fiind girată legislativ dar şi prin ordine şi instrucţiuni emise de la nivelul cel mai înalt al ierarhiei statale. Politica statală de a-i reprima pe duşmanii poporului a fost o politică trasată prin legea fundamentală, în acest sens fiind prevederile art. 16 şi 17 din Constituţia Republicii Populare Române din anul 1952.

Inculpatul a comis faptele din prezenta cauză în calitate de agent al statului şi din acest punct de vedere Curtea a reţinut aspectul că, politica statală nu putea fi dusă la îndeplinire fără voinţa agenţilor săi, aceştia fiind cei care au făcut să fie posibilă exterminarea unui număr impresionant de cetăţeni români, opozanţi ai regimului comunist.

Concluzionând cu privire la această chestiune, Înalta Curte constată, în acord cu prima instanţă, că toate părţile responsabile civilmente introduse în cauză trebuie să răspundă alături de inculpat, fiind întrunite condiţiile prevăzute de lege pentru a răspunde pentru fapta altuia, reţinând şi dispoziţiile art. 1003 Cod civil din 1864, care prevăd că atunci când delictul sau cvasi-delictul este imputabil mai multor persoane, aceste persoane sunt ţinute solidar pentru despăgubire.

În final, Înalta Curte constată că este nefondată şi susţinerea apelantei părţi civile Administraţia Naţională a Penitenciarelor în sensul că acţiunile civile exercitate de către părţile civile ar fi fost prescrise. Astfel, potrivit art. 19 C. proc. pen., acţiunea civilă se exercită în cadrul procesului penal şi are ca obiect tragerea la răspundere civilă delictuală a persoanelor responsabile potrivit legii civile pentru prejudiciul produs prin comiterea faptei care face obiectul acţiunii penale. Aşadar, acţiunea civilă exercitată în procesul penal nu poate fi considerată prescrisă atâta vreme cât fapta generatoare a prejudiciului şi persoanele răspunzătoare de producerea acestuia sunt stabilite prin hotărârea judecătorească penală.

Faţă de toate cele examinate mai sus, Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie, în temeiul art. 421 pct. 1 lit. b) C. proc. pen. va respinge ca nefondate apelurile declarate de inculpatul A. şi părţile responsabile civilmente Statul Român prin Ministerul Finanţelor Publice, Ministerul Afacerilor Interne şi Administraţia Naţională a Penitenciarelor, împotriva Sentinţei penale nr. 58/F din 30 martie 2016 pronunţată de Curtea de Apel Bucureşti, secţia a II-a penală.

În temeiul art. 275 alin. (2) C. proc. pen. va obliga apelantul inculpat A. la plata sumei de 1.400 RON cheltuieli judiciare către stat, din care suma de 200 RON, reprezentând onorariul cuvenit apărătorului desemnat din oficiu, se va avansa din fondul Ministerului Justiţiei, şi apelantele părţi responsabile civilmente Statul Român prin Ministerul Finanţelor Publice, Ministerul Afacerilor Interne şi Administraţia Naţională a Penitenciarelor la plata sumei de câte 200 RON cheltuieli judiciare către stat.

PENTRU ACESTE MOTIVE

ÎN NUMELE LEGII

D E C I D E

Cu majoritate:

I. Respinge, ca nefondat, apelul declarat de inculpatul A. împotriva Sentinţei penale nr. 58/F din 30 martie 2016 pronunţată de Curtea de Apel Bucureşti, secţia a II-a penală.

II. Respinge, ca nefondate, apelurile declarate de intimatele părţi responsabile civilmente Statul Român prin Ministerul Finanţelor Publice, Ministerul Afacerilor Interne şi Administraţia Naţională a Penitenciarelor, împotriva aceleiaşi sentinţei penale.

Obligă apelantul inculpat A. la plata sumei de 1.400 RON cheltuieli judiciare către stat, din care suma de 200 RON, reprezentând onorariul cuvenit apărătorului desemnat din oficiu, se va avansa din fondul Ministerului Justiţiei.

Obligă, apelantele părţi responsabile civilmente Statul Român prin Ministerul Finanţelor Publice, Ministerul Afacerilor Interne şi Administraţia Naţională a Penitenciarelor la plata sumei de câte 200 RON cheltuieli judiciare către stat.

Definitivă.

Pronunţată, în şedinţă publică, azi 29 martie 2017.

OPINIE SEPARATĂ

Justiţia se înfăptuieşte în baza legii, indiferent de fapte sau de făptuitori.

Problema de drept incidentă în cauză priveşte determinarea criteriului alegerii legii penale mai favorabile în cazul în care pot fi incidente criteriul sancţiunii şi cel al cauzei de înlăturare a răspunderii penale (prescripţia). Este indubitabil că cel mai favorabil criteriu este cel al cauzei de înlăturare a răspunderii penale ce impune soluţia încetării procesului penal, în detrimentul criteriului sancţiunii ce presupune pronunţarea unei soluţii de condamnare. La momentul epuizării activităţii infracţionale, stabilit conform rechizitoriului, în anul 1963, infracţiunea de genocid avea un caracter prescriptibil. Legea care a reglementat imprescriptibilitatea a intrat în vigoare la un interval de 6 ani după epuizarea infracţiunii cercetate şi nu poate retroactiva. Termenul de prescripţie de 22 ani şi 6 luni a curs de la 1 ianuarie 1990 şi s-a împlinit în iulie 2012, cu peste un an înaintea sesizării organului judiciar de către Institutului de Investigare a Crimelor Comunismului. Lipsa de reacţie a autorităţilor a determinat împlinirea termenului de prescripţie cu consecinţa înlăturării răspunderii penale.

În actul de sesizare s-a reţinut că, în perioada 1956 - 1963 au fost săvârşite faptele ce pot avea ca încadrare juridică în legea în vigoare la momentul epuizării, art. 2312, text introdus prin Decretul nr. 212/1960 ce a modificat C. pen. de la 1936.

De la momentul epuizării faptelor şi până în prezent s-au succedat 3 legi penale, respectiv: C. pen. de la 1936 (Carol al II-lea), Codul de la 1968 şi C. pen. actual. Datorită existenţei acestei succesiuni de legi, este necesar a se determina legea penală mai favorabilă. Pentru această analiză se va pleca de la textul în vigoare la momentul săvârşirii faptei. Astfel, potrivit art. 2312 din C. pen. de la 1936, constituie infracţiunea de genocid şi se pedepseşte cu moartea, săvârşirea în scop de a distruge, în întregime sau în parte, un grup sau o colectivitate omenească, din motive de rasă, naţionalitate ori religie, a vreuneia din următoarele fapte: a) uciderea membrilor grupului; b) vătămarea gravă a integrităţii fizice sau mintale a membrilor grupului; c) supunerea grupului la condiţii de existenţă sau tratamente de natură să ducă la distrugerea lui fizică. Pedeapsa cu moartea a fost abolită prin Decretul-lege nr. 6 din 7 ianuarie 1990 şi a fost înlocuită cu pedeapsa închisorii pe viaţă.

Această incriminare s-a menţinut în legile succesive. Fapta are corespondent potrivit susţinerilor din rechizitoriu, a susţinerilor orale ale reprezentantului Ministerului Public, precum şi potrivit argumentelor instanţei de fond şi de control judiciar în art. 439 alin. (1) lit. j) C. pen. Potrivit acestui text din legea actuală, constituie infracţiuni contra umanităţii şi se pedepsesc cu detenţiune pe viaţă sau închisoarea de la 15 la 25 de ani şi interzicerea unor drepturi, persecutarea unui grup sau a unei colectivităţi determinate, prin privare de drepturile fundamentale ale omului sau prin restrângerea gravă a exercitării acestor drepturi, pe motive de ordin politic, rasial, naţional, etnic, cultural, religios, sexual ori în funcţie de alte criterii recunoscute ca inadmisibile în dreptul internaţional.

Pentru a ajunge la această încadrare juridică s-a considerat că legea penală mai favorabilă este legea în vigoare la momentul judecăţii, folosind ca unic criteriu de determinare, sancţiunea prevăzută în norma de incriminare incidentă din legile succesive.

În ceea ce priveşte determinarea legii penale mai favorabile, jurisprudenţa recentă generată de intrarea în vigoare a C. pen. actual a identificat ca posibile criterii alternative de determinare a legii penale mai favorabile: pedeapsa principală, pedeapsa rezultantă, pedeapsa complementară, modalitatea de executare, cauza de înlăturare a răspunderii penale.

Este indubitabil că o soluţie de favoare produce alegerea cauzei de înlăturare a răspunderii penale spre deosebire de criteriul sancţiunii, independent de nivelul acesteia în norma aleasă.

În ceea ce priveşte cauza de înlăturare a răspunderii penale, respectiv prescripţia, se constată următoarele:

La momentul epuizării infracţiunii, în anul 1963, potrivit art. 164 din C. pen. din 1936, modificat prin Decretul nr. 22/1960 "prescripţia stinge incriminarea pentru infracţiunile pedepsite cu moartea, munca silnică sau detenţiune grea, prin 15 ani împliniţi, iar pentru cele pedepsite cu temniţă grea sau detenţiune riguroasă, prin 10 ani împliniţi." Potrivit art. 165 în cazul infracţiunii continuate termenul curge de la comiterea ultimului act, iar potrivit textului următor (alin. (3), incriminarea este prescrisă, oricâte întreruperi ar interveni, dacă întregul termen de prescripţie a fost depăşit cu încă jumătate.

Ca urmare, termenul de prescripţie în cauză, faţă de faptele epuizate în 1963, este de de 22 ani şi 6 luni (15 ani plus 7 ani şi 6 luni), în cazul prescripţiei speciale. Chiar dacă s-ar aprecia că acest termen curge de la data instaurării regimului democratic, respectiv din ianuarie 1990, termenul prescripţiei speciale s-a împlinit în cursul anului 2012.

Sesizarea Institutului de Investigare a Crimelor Comunismului a fost înregistrată ulterior împlinirii termenului de prescripţie, respectiv la 18.09.2013.

În aceste condiţii, în raport cu legea în vigoare la momentul săvârşirii faptelor s-a împlinit termenul prescripţiei speciale care stinge acţiunea penală exercitată.

Ideea imprescriptibilităţii crimelor de război şi a crimelor contra umanităţii a apărut în perioada anilor 1960 când s-a pus problema prescripţiei răspunderii penale pentru crimele atroce comise în timpul celui de-al II-lea război mondial (D. Diaconu, Curtea Penală Internaţională, Istorie şi realitate, Ed. All Back, Bucureşti, 1999, p. 25; G. Rîpeanu, Imprescriptibilitatea infracţiunilor contra păcii şi omenirii, articol în Analele Universităţii Bucureşti nr. 1/1970, p.79 - 89).

România a ratificat Convenţia asupra imprescriptibilităţii crimelor de război şi crimelor contra umanităţii, adoptată de Adunarea Generală a Organizaţiei Naţiunilor Unite, la 26.11.1968, prin Decretul nr. 547 din 29.07.1969, publicată în Buletinul Oficial nr. 83 din 30.07.1969. În art. 1 se prevede că infracţiunile (crimele) enumerate sunt imprescriptibile. Aceste crime sunt individualizate prin trimitere la o serie de documente internaţionale, făcându-se referire la crimele de război definite în Statutul Tribunalului Militar Internaţional de la Nuremberg din 8.08.1945 şi crimele împotriva umanităţii săvârşite în timp de pace sau de război, enumerate şi definite în acelaşi Statut.

Urmare a ratificării documentului internaţional, în C. pen. de la 1968, în art. 121 alin. (2), s-a introdus faptul că "prescripţia nu înlătură răspunderea penală în cazul infracţiunilor contra păcii şi omenirii". Textul a fost preluat în C. pen. actual în art. 153 alin. (2) lit. a) potrivit căruia "prescripţia nu înlătură răspunderea penală în cazul infracţiunilor de genocid, contra umanităţii şi de război, indiferent de data la care au fost comise". Acest text exclude posibilitatea stingerii acţiunii penale şi neputând fi considerat mai favorabil, nu poate retroactiva.

Decizia nr. 265/2014 pronunţată de Curtea Constituţională a introdus obligativitatea aplicării în mod global a legii penale mai favorabile. Faţă de situaţia analizată, legea penală mai favorabilă, în integralitatea sa, este C. pen. de la 1936 care exclude posibilitatea angajării răspunderii penale datorită incidenţei prescripţiei speciale.

Este dificil a justifica cum poate fi mai favorabilă legea penală actuală care presupune angajarea răspunderii penale şi aplicarea unei pedepse, în comparaţia cu soluţia încetării procesului penal, ca urmare a intervenţiei prescripţiei speciale.

Fără a contesta gravitatea extremă a faptelor şi probele temeinice în susţinerea acestei acuzaţii, legea penală mai favorabilă aplicabilă dictează obligatoriu şi indubitabil soluţia de încetare a procesului penal.

GGC - NN